EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Vær så snill.
Slipp meg ut!
Nei!
HJEMSØKT: OVERNATURLIGE OPPLEVELSER
Jeg heter Hannah.
Jeg og kjæresten min bodde i en hytte i skogen, som var ren ondskap.
DET FØLGENDE ER EN SANN HISTORIE
Jeg ble født i Juneau i Alaska,
og flyttet til Montana da jeg var 13 dager.
Jeg hadde en tøff barndom.
Foreldrene mine var veldig strenge kristenfundamentalister.
Kirken hver søndag og bibelstudier hver dag.
Jeg hadde få venner da jeg vokste opp.
Vi bodde ganske isolert borte fra byen.
Moren min var hjemmeværende husmor.
Og moren min og jeg var bare hjemme hele dagen hver dag.
Moren min mishandlet meg, og jeg husker en gang jeg lekte ute.
Slutt, Hannah.
Hannah!
Jeg sa at du skulle stoppe.
Nok!
Nei!
Nei, mamma!
Nei!
Stille!
Mamma!
Jeg sa vær stille!
Hun kneblet meg,
og bandt meg til en stol i kjelleren i mørket
til faren min kom hjem fra arbeid, sikkert fire eller fem timer.
Mamma sa at hennes plikt i livet
var å gjøre meg ydmyk for Gud.
Da jeg ble tenåring, begynte jeg å stille spørsmål
ved mye av det foreldrene mine hadde lært meg,
noe som skapte mange konflikter med dem.
Så det var en tøff barndom.
Men jeg fikk meg jobb da jeg var 15,
på en pizza-restaurant,
og jeg fikk noen gode venner.
Hei, Hannah.
Faen, det er moren min.
Vi drar.
Moren min slo meg i ansiktet med vesken min.
Leppa sprakk omtrent her.
Kollegaen min konfronterte meg og sa: "Enten må du dra,
eller så ringer jeg politiet og barnevernet,
for normale foreldre gjør ikke sånt."
Jeg leverte en ansøkning til dommeren, og da hadde jeg jobbet så lenge
at jeg kunne bli uavhengig.
Jeg ryddet ut av rommet mitt, og det var det.
Hannah!
Dra til helvete!
Bare kjør.
Hannah!
Jeg hadde møtt en handikappet veterinær, Jesse, gjennom en felles venn.
Jesse hadde sett blåmerkene jeg hadde på halsen,
og han trengte noen til å komme hjem til ham
og hjelpe ham litt.
Beinet hans var skadet, og jeg endte med å flytte inn hos Jesse.
Jeg skylder Jesse mye, for andre…
Jeg tror ikke jeg ville klart meg
gjennom den perioden av livet uten deg.
-Det var… -Jeg føler det samme.
Beinet mitt var brukket, og du hjalp meg
da jeg trengte noen der.
Og jeg visste at du trengte noen til å starte helingsprosessen.
Ja, det er jeg enig i.
Det var tidlig på høsten.
Jeg hadde ingen inntekt. Jeg fant ikke jobb.
Jesse hadde en venn ved navn Drew som bodde i California.
Og Drew tilbød meg jobb på cannabisgården sin.
Så jeg bestemte meg for å dra til California.
Det virket som et logisk valg da.
Så jeg dro til TRIMCAMP,
der de bearbeider den innhøstede marihuanaen.
Det var et nytt kapittel i livet for meg,
for plutselig var jeg fri.
Det var en ny erfaring.
Litt av et kultursjokk for meg.
Hei.
-Velkommen til TRIMCAMP. -Hei.
-Jeg er Drew. -Hannah.
Det var et lykkelig, positivt sted.
Det var veldig hjertelig. Det var et nytt liv og en ny familie for meg.
Nord-California-dyrkeren, Grateful Dead-livsstilen.
Det var spennende.
Mens TRIM utviklet seg, begynte Drew og jeg å forstå
at vi hadde sterke følelser for hverandre.
En kveld fullførte jeg en tatovering han hadde, som var halvferdig.
Liker du den?
Ja.
Jeg liker det du gjorde med håret.
Da den døren ble åpnet, falt vi veldig for hverandre.
Drew og jeg flyttet inn i hovedhuset hans,
som var en utrolig utslitt
omgjort tømmerhoggerhytte oppe i Cobb Mountain.
Det var en følelse av eventyr og spenning.
Neste morgen dro Drew.
Han hadde fire hager å passe,
så han dro for to-tre dager.
Og jeg satt der med sakene mine…
"Hva skal jeg gjøre de neste dagene?"
Det var en underlig,
uforklarlig dødplass i veggen,
som ikke passet til formen på huset.
Men jeg undersøkte den ikke noe særlig,
for jeg ville ikke være så nysgjerrig i min nye kjærestes hus.
Da han kom tilbake, var vi bare sammen og pratet.
Faen ta deg.
Vil du se noe?
Ok.
Jeg sier deg at det er noe bak veggen.
Ja vel?
Jeg sier det.
Ok.
Vent her.
Hva i helvete?
Det er det rareste jeg har sett.
Det må ha vært en dusj en gang.
Oppe i taket var det en stor O-ring
festet til taket.
Som noe man ville hengt en kjøttkrok på.
Gulvet var dekket av gamle barberblader.
Ingenting av det ga mening.
Jeg tenkte: "Vi får finne ut hvor dette går."
For rørene gikk jo et sted.
Vi bestemte oss for å gå ned i kjelleren.
I kjelleren gikk jeg opp på en hylle ved varmtvannsberederen.
Og bak den hadde noen gravd en vei.
Det var flere tunneler som åpnet seg
og gikk videre inn i huset.
Det står en bøtte der.
Vi ser opp, og der er avløpet fra dusjen.
I bøtta var det noe geléaktig og svart.
Det så ut som stivnet blod som hadde vært der i 20 år.
Det hadde dryppet fritt fra avløpet til bøtta.
Det var ingen rør under eller noe.
Og det var et lite rom der med restene av en madrass.
Det virket som noen var blitt holdt der.
Det hadde bodd noen der som var en seriemorder,
og som hadde torturert én eller flere.
Etter at det skjedde, forandret energien i huset seg.
Og skje rare ting begynte å skje.
Hver eneste gang.
Det jeg liker best.
Hva faen?
Drew!
Hva er det?
Hører du det?
Hva da?
Musikken, din tosk.
Lot du stereoen stå på?
Vi har ingen stereo.
Faen.
Vent, Drew.
Drew?
Drew!
Drew?
Ikke kødd mer.
Drew?
Herregud.
Han var kjent for å ha spilt folk et puss
på ikke veldig hyggelige måter,
men jeg ble veldig sint på ham for det.
Men helt ærlig, begge hørte musikken.
Og vi følte definitivt at det var
veldig negativ energi knyttet til musikken.
Og særlig mot hva vi enn hadde åpnet fra rommet.
Han sa til meg at etter at de åpent veggen,
syntes han at noe hadde skjedd.
Noe var annerledes ved alt etter det.
Jeg var lei av å ha dette kjempenifse,
kanskje drapsrommet i huset vårt.
Så jeg sa: "Vi må stenge det av."
Så vi stengte det av og malte over.
Hva i helvete?
Drew!
Hva i helvete har du gjort?
Hva i helvete?
Da vi våknet, hadde vi underlige barberbladkutt,
og de gikk omtrent helt fra overkroppen og ned armene.
De neste morgenene hadde vi flere og flere av dem,
og de var så smertefulle at det ikke var noe
som noen av oss ville ha sovet gjennom.
Jeg hadde en følelse av å sove
uten å vite nok om hva som foregikk rundt meg.
At jeg er full av dype, smertefulle kutt,
kombinert med at vi hadde funnet hundrevis av barberblader
nederst i den dusjen,
det gjorde det lett å tro at det kunne ha en forbindelse.
Det var da jeg begynte å bli virkelig redd
og begynte å snakke med Drew om å vurdere å flytte.
Men Drew kommer på denne flotte planen
om at denne energien som er der,
er bare sint fordi den er fanget,
og at han burde kanalisere den og hjelpe den å slippe fri
så den kan finne fred.
Og han prøvde å kanalisere energien som var i huset gjennom seg selv.
Vi hadde en stor krangel om det.
Jeg gikk inn på rommet vårt, slo igjen døren og låste den.
Han skremte vettet av meg.
Huset er sultent, gi huset mat.
Huset er sultent! Gi huset mat!
Huset krever blod!
-Gi huset mat! -Hva i helvete?
Huset krever blod! Gi huset mat!
Huset er sultent! Gi huset mat!
-Huset er sultent! -Drew?
Gi huset mat. Huset er sultent.
Huset er sultent! Gi huset mat!
Huset krever blod!
-Drew? -Huset er sultent.
Gi huset mat!
Drew, slutt.
Vær så snill.
Huset er sultent! Gi huset mat!
Huset krever blod!
-Vær så snill. -Huset er sultent! Gi huset mat!
Huset er sultent, gi huset mat!
Huset er sultent!
Gi huset mat! Huset er sultent, gi huset mat!
Faen!
Kom igjen!
Han krysset midtlinjen
og traff en Ford F-350.
Han hadde ikke setebelte, og døde på stedet.
Jeg ringte Jesse og sa: "Drew er død." Og Jesse kom og hentet meg.
Begge var i sjokk.
Så det var ganske tøft.
Moren hans fikk ham kremert.
Dette er faktisk Drew.
Det har vært veldig tøft.
Jeg savner ham så veldig.
Det var en ondskap i huset som tok Drews liv.
Det var en mørk energi som ville ha blod.
Den fikk definitivt sitt blod.