EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
-Jeg kan ikke røre meg. -Det går bra.
Jeg... Hei.
-Jeg kan ikke røre kroppen. -Jo. Du er...
-Jeg kan ikke røre meg. -Det er bare...
-Jeg er lam. -Jeg lover du ikke er det.
Se på meg. Du ser jo ikke på meg.
Hallo.
Jeg ser på deg, og jeg sier at det er ingenting galt med deg.
Ser du?
Om du var lam, hadde du ikke kjent det.
Hva er det?
Det føles som is i årene.
Det smaker metall.
Bare antibiotika.
Hvordan kom jeg...
Jeg var på ei øy. Hvordan kom jeg hit?
Vent.
Hva ga du meg nå?
Hvordan føler du deg nå? Litt bedre, håper jeg.
Alle vitale deler tilsier at det går bra.
Hvem er du?
Jeg er dr. Conrad. Jeg passer på deg mens du er her.
Hvor er "her"?
Det er sikkert mye du vil vite.
-Ja. -Spørsmål...
Hvordan kom jeg av øya?
Noen vil snakke med deg om det snart, jeg lover.
Noen sa at du ropte at du var lam,
-eller noe sånt. -Ja.
Jeg kan ikke røre meg fra halsen ned. Ikke engang fingrene.
Hva faen gjorde du? Hvordan...
Beklager. Sykepleieren skulle ha sagt det.
Det er et kraftfelt, som høres ut som science fiction,
men det er bare magnetisme.
Det er alt. Et magnetisk kraftfelt som holder deg på plass.
Det er for din egen sikkerhet.
-Og... -Og hva?
Også påkrevd...
...for alle som sitter i fengselet.
Nei, vent, jeg bekl... Fengselet?
Noen vil se deg snart.
Vent!
Nei, ikke dra!
Vent litt! Vær så snill!
Slipp meg ut herfra! Åpne døra!
Kom an, jeg vil bare snakke med deg!
Hallo?
-Bli med oss, takk. -Hvor skal vi?
Reis deg.
-Herlighet. Det var bare et spørsmål. -Sakte.
Slapp av. Jeg reiste meg bare.
Vanskelig å tenke seg at noen som deg kan forårsake så mye problemer.
Jeg er liten, men mektig.
Det er bra. "Liten, men mektig." Hvem sa det?
Moren min.
Jeg tror iallfall det.
Det bare dukket opp i hodet.
Jeg vet ikke om det var moren min eller en annen kvinne.
Vel, jeg liker det. Det passer deg.
Liten, men mektig.
All den militære treningen har nok noe å gjøre med det også. Likavel.
Hvordan føler du deg? Legene sier du har det bra.
Det er det de sier.
Men jeg ville se deg og spørre deg selv, for dette har aldri skjedd før
i noen tester.
At noen som deg våkner slik.
Hele pokkers greia er jo nytt, da.
Så, hvordan går det?
-Bare bra, sir. -Ikke gjør det. Ikke kall meg "sir".
Fengselsdirektør går bra. Direktør Wells.
Bare bra, direktør.
Bortsett fra at jeg ikke aner hva faen det er som skjer her,
kan du si jeg har det fjongt.
Kortfattet, men ærlig?
Er det sånn det er? Jeg liker det. Veldig godt. Vil du ha en drink?
Jeg må ha en. Men du skal vel sikkert ikke drikke?
Så jeg drikker alene.
Ikke noe problem.
Sannelig min hatt.
Det er en jævla bra lyd, vet du det?
Med isen?
Jeg elsker det.
Så, unge dame,
du vil vel snu stolen så vi kan snakke skikkelig.
Kan du gjøre det?
Flott. Det er perfekt.
Du er engstelig.
Har noen spørsmål. Det er helt naturlig.
Bare spør meg hva du vil. Jeg tuller ikke. Det er nå det gjelder.
Greit. Hvorfor er jeg her?
Jeg mener, hvorfor er jeg i fengsel?
Hva skal jeg ha gjort?
Er det det du lurer på. "Hvorfor er jeg her?"
Vi kunne sikkert brukt en dag på det.
Med det er det andre lærde som kan fortelle deg i morgen.
Men nå, mellom oss to, er du ikke mer interessert i øya?
Hva alt det handlet om?
De første minuttene på stranda ...må ha vært en mindfuck.
-Ja, stort sett. -Vel, bra.
Det skulle være
forvirrende, nedslående.
Det ble laget sånn.
Hva mener du med det?
Forstår du det enda ikke?
-Nei, sikkert ikke. Jeg... -Du var ikke...
...der på ekte.
Det var en simulering.
Noe virtuelt en gjeng geeker fant opp på de jævla iPad-ene sine.
Vent, hva?
Alle de rare greiene, "finn veien tilbake"-skiltet,
alt det tullet begravd i sanden, syns du det virket normalt?
Nei, ikke når jeg tenker over det.
Du var på øya, men inni hodet ditt.
Du og ni andre, alle fanger her, ble gitt en sjanse til å dra til den øya
for å se hva som skjer om dere fikk en ny sjanse.
Et nytt forsøk.
Jeg vet det høres jævla sprøtt ut,
-men det er helt... -Nei.
Det er umulig.
Det er det ikke.
Jeg er ikke gal. Jeg var på ei øy.
Den var virkelig. Jeg var der.
Likavel, jeg forstår.
Jeg skjønner.
Det er sikkert et jævla sirkus i hodet ditt nå.
Det må det være.
Høres ut som Twilight Zone eller noe sånt, sikkert, men det er sant.
Den absolutte hele jævla sannheten, jeg kan sverge på en bunke bibler.
-Det kjentes så ekte. -Jeg sier ikke at det ikke skjedde,
at du ikke følte smerte eller at folk ikke kan dø, for det kan de.
Men alt var i hodet ditt, ok?
Kan du comprende?
Håper du mener det.
For når vi er ferdig her, og det betyr fysisk og psykisk, alt det,
vil de sende deg tilbake.
Så gjør deg klar.
Sengetid.
-Håper det ikke er til meg. -Jo. Legens ordre.
For hva?
Ikke hev stemmen til meg.
-Jeg gjør ikke det. -Du blir hissig.
-Jeg spurte deg bare om noe. -Det er et sovemiddel.
-Jeg vil ikke ha det. -Vakter.
-Ikke rop på dem. -Ta ned hendene.
-De er nede. -Nei. Du blir hissig.
-Nei. -Vakter, vær så snill.
Ikke!
Slutt, da.
Hold dere for faen unna!
-Hjelp! -Ti stille!
-Hjelp meg! -Stå der!
-Rygg unna! -Hjelp!
Ti stille! Gå vekk!
-La sykepleieren gå! -Gå vekk!
Ikke skyt! Stopp!
Hun er her!
Anlegget er fullstendig avstengt.
Jeg gjentar, anlegget er avstengt.
Hva i helvete?
-Nå er du ikke så tøff. -Få meg ned herfra!
Vent!
Hvor skal dere? Kom tilbake!
Dere kan ikke gjøre dette!
Hva i helvete er dette stedet?
Faen.
Møtet er nede.
Vil du ikke ta snarveien?
Vær så god og sitt.
Jeg er dr. Stevenson.
Jeg er en av nervearkitektene for denne simuleringen,
-som betyr... -Og med "simulering"...
Mener jeg noe som er simulert.
En syntetisk opplevelse.
Ok. Hun mener at du er inni og utenfor det samtidig.
Både yin og yang.
Jesus Kristus. Jeg trodde
-jeg var dårlig til å forklare ting. -Direktør.
Dette er vår tid.
Fortsett.
Du var under bedøvelse.
Mer enn det, egentlig.
Et medisinsk koma, for å være helt ærlig og tydelig.
Kroppen din, ditt fysiske selv, var utenfor spillet,
-men hjernen... -Det er ikke et spill.
Jeg mente det ikke.
Unngå å beskrive det som et spill, takk.
Ikke belær meg, professor.
Ok, jeg skjønner.
Bra. Det er veldig bra.
Det bare... føltes så ekte.
Det virket bare så fullstendig...
Jeg klarer ikke å forstå at det egentlig ikke finnes.
Jeg er sosiolog. Dr. Dafoe.
Kanskje du ikke husker det, men det er ikke viktig.
Det viktige er dette.
Hvordan syns du det gikk?
Vet ikke om jeg skjønner spørsmålet.
Ganske dårlig, stort sett?
Jeg er i live.
Det er vel bra?
Jeg ante ikke hva jeg gjorde.
Skal det være en målstrek, eller...
Skal vi egentlig lete etter noe,
eller bare... prøve å overleve til noen kommer og henter oss?
Det var ikke helt klart.
Nettopp, jeg føler det samme.
-Er det relevant? -Hun er første
deltager vi snakker med, og hun er enig med meg.
Så det er relevant.
Vennligst fortsett.
Jeg skjønner ikke. Hvorfor husker vi ingenting?
Og hvordan kan man gjøre det bra eller dårlig i noe man ikke forstår?
Det er det store spørsmålet her, for oss alle.
Natur mot miljø.
Kan vi endre folks omstendigheter og dermed forandre en person?
Det er med det håpet deres minner har blitt slettet,
dere får starte på nytt.
Hun har hatt voldelige verbale og fysiske møter
med iallfall halvparten av gruppa hittil.
Er det en seier for oss? Er det det?
Håper ikke det.
Jeg syns hun er kjempeflink.
-Jeg er uenig. -Da er vi uenige.
Ja, virkelig.
-Noen flere? -Jeg må si jeg heller mot
å ikke la henne dra tilbake også.
-Hvorfor det? -Fordi...
...ingen av førsimuleringskriteriene har blitt oppfylt enda.
Hun viser seg å være uvøren, egennyttig og ganske blodtørst,
samler våpen og informasjon for seg selv.
Så jeg baserer det på min vurdering av tilgjengelig data.
Ok. Hvem vekket meg?
Hvorfor skjer dette med meg?
Det kan vi dessverre ikke besvare.
Du... virker å ha gjort det til deg selv.
Men det er veldig rart.
Jeg tror det er tid for lunsj.
Så legg platthetene deres på hylla et lite øyeblikk
og stikk til ledelseskantina.
Jeg kommer om litt.
Men først snakker vi litt. Hvordan høres det ut?
Sitte ute i sola,
sladre litt. Høres det bra ut?
Har jeg noe valg?
Beklager det. Jeg så hvor det bar.
De idiotene elsker å snakke og høre sine egne stemmer.
De slåss om fargen på en jævla tannbørste om de får.
Men du må gjennom et par møter til, hvis de ikke kommer til enighet
når de stemmer senere om du kan rehabiliteres eller ei.
-Det er ekte limonade, forresten. -Så ikke bare i hodet mitt?
Du er en morsom liten jævel.
Likavel, hør.
Mellom oss to,
for jeg bryr meg katta om
hva tullingene i stjernekammeret sier, jeg gjør ikke det.
De er her så vi kan fortsette å få statsstøtte.
Sånn er det.
Jeg må kanskje høre på dem,
men jeg må ikke gjøre alt de sier.
De anbefaler ting til meg, og så
får jeg ting til å skje. Skjønner du?
Jeg får ting gjort, og det er grunnen til at jeg er her og styrer. Kun derfor.
Jeg er ikke med.
Jeg tror ikke på dette tullet. Jeg har ikke laget det eller kommet på det.
Og jeg syns det er bortkastet tid
og penger på folk som ikke fortjener det.
Alt dette oppstyret.
Ikke når man har purk der ute som blir skutt
fordi de ikke har utstyret til å bekjempe kriminalitet.
Men jeg er den de har gitt ansvaret for
å realisere dette pilotprogrammet på et statlig nivå.
Så... alle henger over meg som noen jævla hauker.
Helt opp til USAs president selv.
Selv hun følger med.
Men vi har noen ess i ermet,
jeg og guvernøren, stol på det.
Når det gjelder deg, skal du dra tilbake dit, om de lar deg,
på den øya,
og fortsette med det du gjorde.
Du må håndtere alt de smådjevlene i kontrollrommet kommer med. Og tro meg,
de har mye sprøtt opplegg på gang.
Overraskende greier.
Alskens dritt som kan drepe deg.
Og vet du hva? Om du dør der inne, er du død her ute også.
Skjedde det med Brody?
Brody.
Han var en jævla voldtekstmann og drapsmann,
og han gjenopptok det så snart han kunne. Han er borte.
Ute. Død.
Om du gjør noe galt, vil øya gi tilbake med samme mynt.
Om du dreper noen, dreper den deg. Årsak og virkning. Den ble laget sånn.
Men vet du hva?
Det var ikke spillet som tok ham.
Det var en av dere.
Det visste du ikke.
Nei, jeg gjorde ikke det.
-Men nå som jeg vet... -Ja, vel, han døde.
Legeteamet sier det er sjokket av å se seg selv dø som gjør det, men han er borte.
Likavel...
...du har vært en raring der inne, med marerittene dine og alt det.
Finner ut ting.
De fleste som deg, og da mener jeg kriminelle jævler, reagerer ikke som deg.
Så hør på meg og vit dette.
Jeg skal holde øye med deg fra nå av.
Og jeg skal se hver jævla ting du gjør hvis du drar tilbake dit. Forstått, søta?
Ja, sir.
-Beklager, direktør. -Ikke tenk på det.
Anse det som en gave.
Vi snakkes nok igjen før du drar.
TEXAS FENGSEL
Miss?
Hører du meg?
Forsto du hva jeg sa?
Frøken?
Hører du meg?
Frøken?
Forsto du hva jeg sa?
Nei, beklager. Jeg mistet konsentrasjonen.
Jeg sa at vi har møttes privat og snakket, og vi foretrekker
at du blir med i programmet igjen nå.
Hva? Nei!
Beklager, nei takk. Jeg drar ikke tilbake dit.
Det er nok ikke opp til deg. Det har blitt bestemt.
-Nei! -Vi er sikre på...
Nei, jeg drar ikke tilbake dit! Forstått?
Vet dere hva jeg syns om avgjørelsen?
Faen ta den, ok? Faen ta dere og dette faens opplegget!
Slipp!
Drit i å dra tilbake!
Slutt!
Jeg drar ikke til det helvetet!
Oppfør deg som en hund, og du ender i bånd.
Jeg hadde håpet at du skulle bli kastet ut av programmet.
Liker ikke å ha en villbass som deg der.
Hva er det stedet, i drømmene mine?
Det rommet. Hva har jeg gjort?
Jeg har sett det stedet før, blodet.
Hva betyr det?
Dere kan ikke bare føkke til hodet mitt sånn.
Og hvem er den kvinnen?
Beklager, lille dame. Det er noe jeg vet, og du må finne ut av.
Vel, vel!
Du har et bra høyreslag der!
-Beklager. -Ikke tenk på det.
Mange fanger har villet slå meg, gutter mye større enn deg.
Ikke mange har gjort det.
Så det setter deg i et fornemt selskap.
Ja, jeg tenkte å møte deg her i sola, få deg i humør før...
-Før hva? -Det vet du.
-Jeg vil ikke tilbake. Ikke send meg dit. -Vi er ferdigsnakket.
Jeg vil bare du skal ta litt tid og komme deg igjen,
for nå blir det mye mer intens, takket være deg.
Og bare så vi vet at vi forstår hverandre,
skal de her hjelpe deg å huske hvem som er sjefen her.
Ta for dere.
Forlat oss, takk.
Nå!
Jeg er dr. Wyss.
Jeg er psykiateren.
Jeg hørte det skjedde en... ulykke,
-så jeg ville se til deg. -Ja, en ulykke.
Jeg havnet rett oppi en masse knyttnever.
Jeg har lite tid. Det er mot reglene, jeg burde egentlig ikke være her.
Men direktøren kan være så... dum noen ganger.
Før vi begynte dette,
i løpet av testingen, husker du noe
før du våknet på øya?
Noe som helst?
Ikke egentlig, nei.
De sa at dere ikke ville huske noe, men man kan aldri vite.
Ingenting som skjer her er sikkert.
Noe som er sikkert, er at jeg ikke vil tilbake.
Jeg forstår, men vi trenger deg.
Bare vit dette.
Noen ganger er ikke turen kun fysisk. Du må holde deg i live.
Å være sterk er essensielt, men ikke det eneste.
-Hva har... -Jeg sier ikke mer.
Om du husker noe av dette når du er tilbake,
hold deg på rett kjøl og finn veien tilbake.
Ikke la direktøren bruke deg.
Jeg bør ikke si noe uten bevis,
men jeg tror han har tuklet med testresultatene.
Så da du våknet av deg selv, ville jeg be deg være mine øyne og ører...
Kan jeg hjelpe deg?
Nei, takk.
-Jeg er på vei. -Dere skal ikke være her alene.
Jeg har all rett til å sjekke pasienter, spesielt en som våknet midt i et forsøk.
SØSTER GOLDING
-Ta dette. -Nei, ikke mer medisiner.
Det trengs til neste del av prosessen.
Jeg sa nei.
Enten piller eller...
Greit, ta piller da.
Vi har en fange på vei!
Vi laster dem inn!
Å nei.
Cooper.
Taylor.
Herregud. Nei.
Liker du det?
-Hva slags sted er dette? -Det vet du.
Nei.
Jo, tenk tilbake.
Seriøst, hvor er jeg?
Det er hjemme.
Nei, jeg har aldri vært her før.
Ok. Som du vil, Chase.
Bare hold henne. Hjelp er på vei.
Ja, jeg vet det.
Ekkel uvane.
Tror du de klarer seg?
Ikke om det er opp til meg.
Kom igjen! Slå henne på!
Tekst: A.M. Einan