Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DETTE ER EN SANN HISTORIE
SCENER I DENNE FILMEN HAR BLITT LAGET
VED Å BRUKE EKTE OPPTAK FRA HENDELSEN SAMMEN MED REKONSTRUKSJONER
18. SEPTEMBER 2012
BUNNEN AV NORDSJØEN
Jeg ser ikke noe.
Jeg har mistet kontakten med dykker 2.
-Vi mister en av dykkerne mine. -Den vil ikke flytte på seg.
Hvor er han nå?
Tiden renner ut.
Jeg kan ikke bevege den.
-Den beveger seg ikke. -Vi kan ikke gi deg tau.
-Jeg kan ikke miste den. -Hold ut, kompis.
-De flytter seg ikke. -Bro, dere må få oss tilbake dit.
12 TIMER TIDLIGERE
DYKKEFARTØYET TOPAZ
Topaz...
Aberdeen sjøfartskontroll. Hva er posisjonen din? Over.
Aberdeen kontroll, vi er 102 km nordøst for dere.
Vi er på vei mot oljefelt 22/14 B. Over.
Takk, Topaz, første oppdatering om jobben. Over.
ET MANNSKAP PÅ 127
INKLUDERT 12 METNINGSDYKKERE
-Fire inne. -Hei, Rob. Hvordan går det?
Ja, bra, kompis. Hei, Ali. Ja, bra, takk.
-Jeg ser du har... -Ja, beklager.
Morag ville ha en omvisning på skipet.
Ja, god morgen!
Sennep er alltid bra å ha.
Se om vi kan få inn...hva har vi?
Det er Jimmy Kyle fra Black Isle.
Jeg må kanskje redigere bort dette.
Jeg liker å vise at livet om bord er nokså spartansk,
og det blir dessverre motbevist i det jeg skal vise dere.
For bak meg...
er en genuin sauna.
METNINGSDYKKER 2
Bak dør nummer to, tro det eller ei...
Solseng.
Når Christopher dro til sjøs, likte vi å sende videoer til hverandre.
En ny kalv på jordet i dag. Er den ikke fin?
Dette er de store nyhetene hjemmefra.
Hei, karen!
Det ga oss en liten del av hverandre,
vi kunne dele hverandres liv mens vi var borte fra hverandre.
CHRIS' FORLOVEDE
Og det forsikret oss om at vi begge hadde det bra.
Vi ønsker deg en god jul
Og et godt nyttår
God jul, Lemons!
Det var en kjempespennende tid i livene våre.
Fikk du med det lille skiltet? Det er nydelig.
Vi skulle gifte oss i april det året.
Vi bygget et hus på den tiden også.
Er det gøy?
Og jeg hadde begynt i en ny jobb
som rektor på den lokale barneskolen.
Vi hadde så mange planer for fremtiden.
Det var herlig.
Ok, jeg tror vi kjører. Hei, Morag.
Seks gutter bor der inne, men det ser ut som om lysene er slått av.
Det du ser på utsiden er et lite kamera de overvåker oss med.
Den peker på toalettet, så de kan se på oss dusje.
Tenk hva du vil.
Jeg hadde en god forståelse for Christophers arbeid.
Alle tunnelene, gassene og dybdene.
Christopher beskrev det ofte som å dra ut i rommet, men under vannet.
TOPAZ ER BYGGET RUNDT ET METNINGSSYSTEM SATT UNDER TRYKK,
MED OPPHOLDSROM OM BORD
OG DYKKERKLOKKER SOM FØRER DYKKERNE NED TIL HAVBUNNEN
FOR Å JOBBE I DYPET MÅ DYKKERNE LÅSES INNE I DETTE SYSTEMET
DE KALLER DET Å "GJØRE EN SAT"
Godt å se deg!
Ja. Vi sees om 28 dager!
Ja, takk, kompis.
Dette er sannhetens øyeblikk. Når vi kommer om bord,
når vi sjekker tavlen for å se hvem vi skal være i SAT med,
for det bestemmer om turen blir bra eller dårlig,
det er to andre du skal tilbringe neste måned i en hermetikkboks med.
Og...se om du ser det samtidig som meg...
Ja, team tre: Chris Lemons, Dave Yuasa, Duncan Allcock. Ok.
Intervju med David Yuasa.
-Hei, David. -Hei.
METNINGSDYKKER 1
Noen kommer du godt overens med, andre ikke,
og ingen vil være med en tulling.
Duncan kjente jeg veldig godt, jeg hadde jobbet med ham flere ganger.
Han har et veldig godt rykte på båten.
Du må være en bestemt type for å jobbe i Nordsjøen.
En smule gal, litt uvanlig.
KLOKKEMANN
De har ikke problemer, men løsninger.
Mennene jeg har jobbet med...
er unike.
Dave er en rolig type.
Han blir ikke stresset eller engstelig.
Veldig, veldig logisk.
Han holder seg for seg selv.
Jeg er ikke kjent på jobben for å vise mange følelser.
Noen kaller meg "Vulcan".
Chris var relativt ny, jeg hadde ikke dykket med ham.
Men jeg tror at han hadde dykket med Duncan flere ganger,
og Duncan var hans...SAT-pappa.
Det hørtes rart ut når jeg sa det høyt.
Jeg var der på Chris' første SAT.
Så gjorde vi fire SAT-er på rad sammen etter det.
Båndet det skaper er dypt.
Jeg ble veldig godt kjent med ham.
Han var en veldig sympatisk kar.
Jeg spurte Duncan: "Hvordan er denne Chris?"
Og jeg fikk tommelen opp og var klar for å dra med ham.
SAT-kontroll, vi er seks timer fra jobben.
Som jeg husker det hadde jeg smerter, blåmerker,
vondt i leddene, nummenhet i huden...
Greit, gutter.
Som dere ser er det ikke mye plass.
Trolig bare 15 cm mellom sengene her.
Dunc gjør klar sengen sin.
Og dette er boområdet, med benker og et bord.
En av de få ventilene vi har.
Det er det eneste du kan se utenfor.
Så vi må krabbe gjennom disse tunnelene for å komme oss rundt.
Og her nede er det vi kaller den våte gryten,
så jeg åpner denne døren...
Så toalett, dusjrom, ulike vasketing.
Hvis jeg står helt oppreist er det alt...
Jeg kan slå hodet her, det er slitsomt.
Det er derfor jeg har sår overalt.
Og det magiske er...
når du har gått hele runden, kommer du til der du begynte.
-Og en kopp te, ja. -Pass opp for sjokoladen min.
Det er latterlig, Duncan. Hvor mye har du der?
-Bare en plate for hver dag. -En plate for hver dag!
Jeg har begynt allerede, bare for å teste dem.
Jeg er glad jeg er her med deg.
TRYKKRØMNINGSVEI
I DETTE OPPDRAGET VIL DYKKERNE LEVE MED 10 GANGER ATMOSFÆRISK TRYKK
METNINGSSYSTEMET VIL VÆRE DERES HJEM DE NESTE 28 DAGENE
Ok, gutter, hvis alle er klare går vi for avblåsing.
Vi stopper og ser etter lekkasjer.
I dette bestemte oppdraget jobbet vi 100 meter under vann.
Så inn i kammeret pumper de
tilsvarende trykket i 100 meter vann i heliox,
en blanding av helium og oksygen.
Da gir vi tilsvarende trykk til sjøbunnen.
Da er forseglingen bekreftet. Vi fortsetter med avblåsing.
Ja, det går bra. Ja.
Det går bra med alles ører.
Så fort du puster inn helium,
begynner du å snakke med pipestemme.
Ja.
Det går bra. Takk. Ja.
-Ok, takk. -Ja.
De første 30 sekundene er alltid ganske morsomme.
Etter det blir det gammelt nytt.
Ok, gutter, vi har nådd dybden. Avblåsing over.
TEAM 3 DAVE YUASA, CHRIS LEMONS, DUNCAN ALLCOCK
Takk.
SAT er et merkelig miljø å leve i.
Det er veldig lite privatliv.
Hele verdenen din krymper til systemets størrelse.
SANITETSSPYLING
Å leve i SAT er ekstremt intenst.
Jeg tror alle takler det forskjellig.
De fleste dykkere har to fasader.
De har jobbfasaden og hjemmefasaden.
Hjemme er jeg David, trebarnsfar.
Og Dave er en profesjonell dykker.
Han...
Han er kun ansvarlig for jobben han holder på med.
Chris var helt klart litt mer engstelig.
Han hadde ikke SAT-dykket lenge.
Han sørger for at han holder tritt med de andre,
at han har riktig utstyr og ikke vil dumme seg ut.
Han er veldig bevisst på at folk følger med på alt han gjør.
Ganske mye trykk.
Han ville se bra ut for alle.
Han ville være en god dykker.
Den beste dykkeren.
Før jeg begynte med SAT-dykking,
så jeg alltid på Nordsjøen som dykkingens elitested.
Det er mange dykkebåter der, mye dykking som pågår.
Og dette oppdraget,
feltet vi jobbet i, var rundt 12 timer med båt fra Aberdeen,
så da er du midt i Nordsjøen.
Nordsjøen er uforutsigbar, og været var ikke så bra på det tidspunktet.
Båten beveget seg en god del.
Nordsjøen er definitivt et av de farligste områdene i verden.
Vanntemperaturen er fire grader på havbunnen.
Det er dødelig.
Jeg skjønner at det er farer i jobben. Jeg skjønner det.
Men Christopher forsikret meg gjentatte ganger om at han var trygg.
Om at han ikke kunne bli skadet.
Jeg trodde at han var lykkelig i metningstanken sin.
Så jeg bekymret meg aldri.
OLJEFELT I NORDSJØEN
Aberdeen-kontroll, Aberdeen-kontroll, dette er Topaz. Over.
204 KM ØST FOR ABERDEEN
Vær så god, Topaz. Over.
Vi er på oljefelt 22/14 B.
Vi står her og kan begynne arbeidet umiddelbart. Over og ut.
-Klar? -Ja, jeg er klar.
Ok, alt er på null.
En, fire, fem, seks kjører.
Ok, alle trykkinnretninger er i DP-modus.
DP-MODUS
DYNAMISK POSISJONERING
ET DATASYSTEM SOM LÅSER FARTØYET OVER ET EKSAKT PUNKT PÅ HAVBUNNEN
Jeg har to GPS-er valgt for referansesystemene.
Ja.
Ok, kaptein, vi er på DP nå.
NORMAL - BRYTER NED
DP-STATUS GRØNN
Ok, gutter, dere skal ned i dykkerklokken om fem minutter.
Dykkerne er marionettdukkene mine. Jeg er dirigent for et lite orkester.
De er hendene og føttene mine.
DYKKELEDER
Og de gjør i hovedsak det jeg ber dem om.
Når dykkeren er i vannet
er jeg den viktigste personen på fartøyet, og alle vil følge mine ordre.
Ok, første mann går inn i dykkerklokken.
Duncan skulle ikke dykke den kvelden, men være i dykkerklokken
og passe på dykkerne.
Dave Yuasa var dykker nr. 1.
Og Chris Lemons var dykker nr. 2.
Bro, dykkerklokken er sluppet fra systemet kl. 20.13.
20.13, ute av systemet.
Ok, gutter, jeg tar dere ned nå.
Bro, dykkerklokken forlot overflaten kl. 20.21.
Takk, ROV.
Kommer gjennom nå.
Arbeidsdybde på 90 meter nådd.
Når du løfter hjelmen på dykkerens hode,
ser du dem inn i øynene...
du kan da se om dykkeren er glad eller livredd,
for du ser mer hvitt enn øyne.
Chris var ikke urolig på noe punkt den kvelden.
Han var utålmodig etter å dra ned.
Han ville bevise at han var like bra som alle andre.
Navlestrengen er festet.
Nødoksygenet er på i flasken.
Og...
av ved hjelmen hans.
Herlig, takk. Det varme vannet er klart.
Alt er komfortabelt.
Greit, vi sees om rundt seks timer.
Chris, se etter lekkasjer.
Lekkasjetest, Chris.
Bro, da er dykker nr. 2 i vannet kl. 20.37.
DYKKER NR. 2 - CHRIS
DYKKERE I VANNET
Da puster du fra tanken, Chris.
Oppfattet.
Duncan, se etter dykker nr. 2 sin navlestreng.
Når dykkeren er ute av dykkerklokken, er han helt avhengig av navlestrengen.
Den gir ham varmt vann, som han må ha for å holde seg varm.
Gir ham gass å puste inn.
Og lys og kommunikasjon med overflaten.
Det er bokstavelig talt livslinjen din.
Dykker nr. 2 er klar for å hoppe ned.
Dykker nr. 2, da kan du gå ut av dykkerklokken.
Å gå ut av dykkerklokken er noe av det jeg liker best ved dykking.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Jeg elsker følelsen av vektløshet.
Du flyr ned til havbunnen.
Hvis du har dårlig sikt, vet du ikke hvor du faller.
Eller når du lander.
Havbunnen er et mørkt og forvirrende sted å være.
Det er ekstremt lett å gå seg vill der.
Craig, kan du gi meg retning til oppdraget?
Dykker nr. 2, oppdraget skal være 30 meter nordvest for deg.
Oppfattet.
Navlestrengen er ditt fysiske tau til båten.
Og hvis du trenger å dra tilbake til dykkerklokken, følger du navlestrengen.
Det er ruten din tilbake til trygghet.
I mørket er det nesten vanskeligere å nå til jobben enn å gjøre jobben.
Havbunnen lurer deg.
De første 10 minuttene er en stressende tid.
Jeg merker det på pusten deres.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Bro, begge dykkerne er på plass kl. 20.49.
Strukturen vi jobber med kalles en manifold.
DYKKER NR. 1 D. YUASA
Inne i den har du en rekke brønner.
Oljen kommer ut av bakken.
Og derfra sendes den i rør til en plattform.
Jobben gikk ut på å flytte en del av et rørsystem.
Så skal vi erstatte den med en ny del.
Når du jobber med dykkere
rekker du nesten gjennom skjermen og vrir på spakene for dem.
Du blir følelsesmessig involvert med dem.
Du føler deres medgang og motgang i vannet.
Vi har det bra.
Og dere ser deres A og B.
Vi åpner og lukker dem etter hverandre, og deretter trykktesten.
DYKKER 1 D. YUASA
Når du har dykkerne på jobb, kan du slappe mer av som klokkemann.
Se hva jeg har i sandwichene mine til pausen.
Jeg går aldri på jobb en dag uten å nyte det.
Min første inspirasjon til dykking...
kom definitivt fra å se Jacques Cousteau på TV.
Jeg tenkte: "Det er nøyaktig hva jeg vil gjøre."
Å besøke korallrev...
å svømme med alle dyrene.
Det så helt fantastisk ut.
Det var en drøm for meg å være dykker, og
gå under vann.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Og...Dave, fortsett å jobbe. Greit, fortsett, steng den.
Ok, jeg stenger BV2-ventilen.
Oppfattet.
Christopher begynte å dykke litt senere i livet.
Ventilen er stengt.
Han så etter en retning.
Vi har ingen lekkasjer.
Dykking var noe han var ekstremt lidenskapelig for.
Jeg hadde aldri vurdert å spørre Christopher
om å ta en annen karrierevei.
Aldri.
Det er det han ville gjøre. Det var det han var lidenskapelig for.
Hvis jeg hadde følt like mye lidenskap for en jobb som Christopher,
da hadde jeg ikke ønsket at noen stoppet meg. Så jeg ville definitivt ikke det.
Det var dårlig vær den kvelden.
Det var 5,5 meter høye bølger og vind på 35 knop.
Det var så vidt mulig å dykke.
Men det var ikke umulig.
Været var brutalt.
Men ikke noe spesielt for Nordsjøen.
Det var fullstendig trygt.
Hvis du kan kalle denne jobben trygg... Den er ikke trygg. Ok? Så...
DYNAMISK POSISJONERINGSLEDER
Jeg hadde ansvar for å styre DP-datamaskinen.
Å holde fartøyet i nøyaktig posisjon.
Så dykkere er trygge i vannet.
På dette tidspunktet var fartøyet stabilt.
Og så begynte det.
Jeg så en alarm jeg aldri hadde sett før.
KREFTER
Rett etter denne alarmen kom flere feil etter hverandre.
Vi har et stort problem fordi vi mister kontroll over fartøyet.
Vi mister posisjon.
AVSTAND TIL MÅL: 5,5 METER
Vår DP har sviktet.
BRYTER NED
DP-STATUS GYLLEN
Broen ga meg et gyllent lys.
Plutseligheten, og umiddelbarheten i stemmen hans, sa meg at
dette ikke var et normalt gyllent lys.
La alt være der, Chris.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Så jeg ville ha dykkerne tilbake i dykkerklokken så fort som mulig.
Kom dere ut av strukturen, gutter.
Vi forlater den nå. Over.
Duncan, kom opp til dykker nr. 1. Dykker nr. 2, løsne når du kan.
Vær i beredskap for å komme opp til dykker nr. 1 og 2.
Oppfattet.
På noen sekunder fikk vi rødt lys.
DP-STATUS RØD
Jeg hadde aldri hatt et rødt lys før.
Broen hadde mistet kontroll over fartøyet og navigasjonssystemet.
Så det ville flyte med bølgene.
Så fort vi nådde det nivået, var det en seilbåt.
Jeg var overrasket over hvor fort skipet beveget seg.
AVSTAND TIL MÅL: 17,5 METER
Farten gikk opp.
AVSTAND TIL MÅL: 20 METER
21 METER
Siden vi ikke kontrollerte båten, hadde vi ikke kontroll over bunnen.
AVSTAND TIL MÅL: 25 METER
Dykkerne var fortsatt koblet til dykker- klokken, som var koblet til båten.
Så vi kan slepe en dykker.
Det er det verst tenkelige scenarioet
en DPO på et støttefartøy kan tenke seg.
Gå tilbake under dykkerklokken.
DYKKER NR. 1 D. YUASA
Da vi kom ut av strukturen, ventet jeg at dykkerklokken ville være
foran meg her borte.
Jeg kunne se fra roten på navlestrengen min
at den var bak meg og at manifolden var mellom meg og klokken.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Klatrer opp, klatrer opp navlestrengen.
De måtte klatre opp navlestrengene på siden av strukturen,
krysse toppen, så klatre i strengene tilbake til klokken,
til tryggheten.
Men strukturen var hindret de måtte forbi.
Kom til strukturen, gutter.
DYKKER NR. 1 D. YUASA
Da jeg nesten var på toppen,
merket jeg at Chris ikke kom videre.
Jeg kunne se at noe var galt.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Chris satt fast i havbunnen med navlestrengen sin.
Han var fanget.
Tau til dykker nr. 2.
Navlestrengen sitter fast.
Jeg må fjerne den.
Den ble strammere og strammere.
Jeg har aldri sett en så stram navlestreng før.
Jeg må ha tau for dykker nr. 2.
Chris så problemet og ba om et tau fra dykkerklokken,
men han kunne ikke få det siden skipet beveget på seg.
Navlestrengen sitter fast.
Den sitter fast, Craig.
Chris, vi kan ikke gi deg tau.
Vi har et enormt skip, 120 meter langt og 20 meter bredt,
som blir dyttet av 35 knops vind.
Og Chris var ankeret vårt på den andre enden.
Jeg så ikke et scenario hvor han kunne komme seg ut.
Den vil ikke bevege seg.
Helt fast.
Chris' navlestreng ble så stram at den begynte å dra
hans stativ i rustfritt stål fra veggen.
Jeg var livredd.
Jeg ventet på det uunngåelige, at alt skulle gå gjennom hullet i bakken.
Og hvis jeg ville gå mellom det og hullet, ville jeg gå ut med det.
Chris, du må fjerne navlestrengen selv.
Den blir strammere og strammere.
DYKKER NR. 1 D. YUASA
Jeg prøver å komme tilbake til Chris for å hjelpe ham.
Vi er kanskje under to meter fra hverandre.
Sikten er god nok til at vi kan se hverandres ansikter.
Jeg ser at han sliter.
Men nå er jeg ved enden av navlestrengen min.
Og jeg kan ikke nå ham.
DYKKER NR. 1 D. YUASA
Navlestrengen hans blir tynnere.
Jeg hører den knirke.
Det er lyden noe lager før det bryter.
DYKKER NR. 2 C. LEMONS
Mistet forbindelse til dykker nr. 2.
Da jeg ble dratt bort fra Chris, var det som å se en film.
Og det var det siste jeg så av ham.
Faen.
Og jeg kunne høre navlestrengen hans ryke...
Jeg blir dratt fra strukturen.
...i det trådene ble revet opp en etter en.
Bro, vi får ikke inn noen bilder lenger.
Jeg kunne ikke gjøre noe for å hjelpe Chris nå.
Det var ingen vei tilbake til ham nå.
Jeg snudde meg og begynte å klatre tilbake til dykkerklokken.
Det er mye motstand.
Det føltes som jeg klatret tilbake gjennom en elv.
Jeg tenkte nok ikke så mye på tragedien som utspilte seg.
På det tidspunktet var prioriteten min
å komme til dykkerklokken og sørge for egen sikkerhet.
Jeg bekymrer meg for at jeg skal dras ned til en annen struktur der nede.
Jeg visste at om jeg ble sittende fast der, ville en dårlig situasjon bli verre.
Jeg håpet at jeg trakk Chris inn.
Men innerst inne visste jeg at jeg ikke gjorde det.
Jeg visste at det ikke var noe i den andre enden.
Slangen med varmt vann kom inn først.
Ødelagt og frynsete på enden.
DYKKER NR. 2
Og jeg hadde et par biter navlestreng til å dra inn
før den ødelagte enden av gasslangen hans kom inn.
Den lager temmelig mye støy.
Jeg tok hånden på regulatoren for å skru den av.
Du skrur aldri en dykkers gass av når han er i vannet.
Det er ensbetydende med å drepe ham.
Jeg følte at jeg sviktet Chris.
Det var enden av navlestrengen til dykkerklokken.
Jeg...kunne ha grått.
Jeg visste ikke om jeg skulle bli syk, gråte. Jeg ropte bare.
"Jeg har mistet dykkeren min!"
Og...
Jeg visste ikke hva som skjedde med Dave, så...
Jeg måtte være fornuftig og ta meg sammen.
Jeg gikk tilbake på plattformen under dykkerklokken.
Og jeg ventet der.
Da hadde jeg mer tid til å tenke på hva som hadde skjedd
og hva som ville skje.
I fridykking har du alltid muligheten til å svømme til overflaten,
men i SAT-dykking er det eneste stedet du kan gå,
bokstavelig talt det eneste,
dykkerklokken.
Vanligvis er man koblet til den med navlestrengen sin.
Men han har ingen navlestreng, for dykkerklokken er ikke nær ham.
Han har ingen alternativer.
Jeg visste at han var der ute alene.
Og alt han hadde var de to nødtankene.
Hvis vi mistet hovedtilførselen i en nødsituasjon,
hadde vi nok gass i tanken til å komme tilbake til dykkerklokken.
Det er ikke skapt for å holde deg lenge på havbunnen.
Det finnes ingen annen gass han kan nå.
Han er begrenset til det som finnes i tankene.
Og de er ikke så store. Det er bokstavelig talt fem minutter.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 4 MINUTTER, 57 SEKUNDER
5 MINUTTER
Vi hadde et kritisk tidsvindu for å dra tilbake og finne Chris.
Så jeg fikk alle opp.
Alle må være skjerpede i tilfelle vi går glipp av noe.
Jeg var i neste team som skulle dykke.
Og overlevelseslederen sa alvorlig på sambandet: "Stu, jeg har et problem."
Jeg sa: "Er det mitt problem eller bare ditt?"
DYKKELEGE - TEAM 2
Og han sa: "Vi har mistet en dykker i manifolden,
vi sender inn medisinsk utstyr.
Du er dykkelegen, så gå og gjør deg klar."
Det er alltid flere dykkeleger i metningssystemet.
Du må ha en i hvert team.
Det pleier å være kutt og skrubbsår.
Jeg var redd, for...
dette var noe som var så langt fra vår normale arbeidsrutine.
Du vil ikke bli involvert i noe slikt,
noe som ikke ender godt.
Situasjonen var desperat.
Og vi er fortsatt ute av kontroll, og flyter fra Chris.
Datamaskinene som kontrollerer den dynamiske posisjoneringen
var ikke i drift, ingen av de tre.
Maskinen som kjørte DP...
var nede.
Sikkerhetskopieringen, som skulle kopiere opptakene hele tiden, fungerte ikke.
Og hovedmaskinen var også nede.
Så du har en situasjon der det umulige har skjedd.
Fartøyet kunne ikke kontrolleres ved hjelp av datamaskinene.
Så vi flyter bare.
Vi må prøve å
ta tilbake kontrollen.
Kapteinen bestemmer seg for å ta maskinen ut av loopen og bruke manuelt system.
Systemet er designet for å brukes i havnen,
når du ikke har bølger eller sterk vind.
Bromannskapet måtte lære å kontrolle skipet
med...fire rorpropellhåndtak.
Problemet er at de er installert på to konsoller.
Én mann har ikke fire hender.
Ikke ventet å måtte gjøre dette.
Jeg hadde aldri sett kapteinen, overstyrmannen, gjøre dette før.
Iblant gikk det veldig bra.
Så kom det en stor bølge.
Det endret kursen vår igjen.
Bro, du må få oss tilbake dit.
De vil at vi skal komme fort,
men vi gjør det vi kan.
I metningsdykking får du en sjette sans
for ditt bestemte fartøy, lydene det lager.
Motorene lagde tunge støtelyder.
Båten beveget seg på en bisarr måte.
Den gikk fra side til side.
Og det var tøft for dykkerklokken.
Jeg prøvde konstant å roe meg selv ned.
Jeg kjente Chris, jeg kjente Morag, og jeg lurte på...
hvordan vi skulle forklare til henne at...
at vi dro ut for å dykke, men at han aldri kom tilbake.
Ja, jeg slet med å beholde fatningen.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 11 MINUTTER, 18 SEKUNDER
11 MINUTTER, 21 SEKUNDER
Selv om jeg kunne regne ut at han var tom for gass,
måtte jeg beholde troen på at Chris var i live og kunne reddes.
Først måtte vi finne ham.
AVSTAND TIL MÅL: 192,5 METER
ROV-en var det eneste redskapet som fungerte på det tidspunktet.
ROV, kan du se etter dykkeren min?
ROV-en kan svømme i vannet,
kanskje 150-200 meter unna skipet uten for store vanskeligheter.
Så vi dro til strukturen.
Det var det mest logiske stedet å finne Chris på.
Men vi visste ikke om Chris var over strukturen eller ved siden av den,
på havbunnen under...
Det føltes som om ROV-en fløy lenge.
Det ble forklart for meg at det var en idé
for å gi Chris tegn på at vi kom tilbake.
Så han kan finne ekstra energi, kraft til å holde seg i live.
Det ble nærmere og nærmere.
Jeg husker at jeg så på ROV-skjermen, svart og hvitt...
Jeg spurte: "Kan noen se noe?"
Vi ville at strukturen skulle dukke opp.
Så dukket den opp.
ROV-teknikeren sa: "Craig, det går bra med ham."
Jeg sa: "Hvordan vet du det?"
Og han sa: "Han vinker til oss."
Før vi ankom med ROV-en,
var jeg sikker på at vi ville redde ham.
Etter dette visste jeg ikke.
Du må huske på at det ikke er hvem som helst.
Det er mennesket du kjente, som satt ved siden av deg.
Han som gikk forbi i korridorene.
En hånd for skipet hele tiden.
Sånn. Helse og sikkerhet.
Han kom til broen iblant.
Hvordan går det?
-Bra. Du? -Ikke dårlig.
Nå kan vi se ham...
helt alene.
Mange ble sjokkert av bildet.
Men jeg ble veldig oppløftet av det.
Han var på toppen av strukturen, livsviktig for at han skulle klare seg.
Og han hadde rykninger.
Han var fortsatt i live.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 22 MINUTTER, 18 SEKUNDER
22 MINUTTER, 21 SEKUNDER
Vi var fortsatt et stykke unna der vi måtte være.
Og vi manglet DP-kontroll over fartøyet.
Vi flyttet oss tilbake til strukturen manuelt.
Det var vanskelig.
AVSTAND TIL MÅLET: 192 METER
Skipet gikk ikke framover så fort som vi ventet,
og...alt gikk saktere.
Sakte, men sikkert sluttet rykningene.
Slik jeg så det var det siste fase for Chris.
Ikke alle aksepterte det.
De ville ikke være involvert i en situasjon som ville
bli veldig dyster.
Jeg tror alle disse tankene gikk gjennom folk.
"Hva skjer nå?"
Etter 25 minutter...
fant vi ingenting å gripe fatt i.
Vi var sikre på at vi ville hente ut et lik.
Det var rart å være i dykkerklokken.
Å tenke på hva som hadde skjedd.
Jeg husker ikke at jeg var spesielt lei meg grunnet Chris.
Sånt skjer. Han var ikke bestevennen min, ikke et av barna mine. Og...
Det var en dykkejobb som endte dårlig.
Jeg begynte å be alt jeg kunne.
Jeg er overhodet ikke religiøs. Men...
I slike øyeblikk...
Men jeg ble aldri så pessimistisk
at jeg tenkte vi ikke ville få ham tilbake.
Definitivt ikke.
Det var ingen sjanse...
for at jeg skulle dra hjem og forklare til Morag at Chris ikke kom tilbake.
Vi gjorde alt for å få DP-systemet på nett igjen.
Vi hadde aldri første og siste alternativer,
vi hadde aldri sjekklister med hva vi skulle gjøre steg for steg
når et slikt problem oppsto.
Det var mer å tenke ut alt vi kunne prøve.
Et av de siste alternativene var å ta en hard tilbakestilling.
Det var ikke annet vi kunne gjøre.
Så vi ventet.
Vi måtte få et godt kort snart.
Vi hadde trukket alle de dårlige kortene, nå var det på tide å ha litt hell.
Heldigvis kom systemet på nett igjen.
Det var utrolig, gode nyheter.
Det var en stor lettelse for meg.
Og for alle på broen.
Så fort DP var på nett igjen
og vi tok fartøyet i automodus,
kunne vi bevege oss til Chris.
AVSTAND TIL MÅL: 150 METER
Men kanskje vi er for sent ute.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 27 MINUTTER, 42 SEKUNDER
27 MINUTTER, 45 SEKUNDER
Nå gjorde vi framskritt.
Vi kom nærmere og nærmere.
MÅL: 106,5 METER
Adrenalinet mitt bruser fremdeles. Jeg vil få det gjort.
Jeg spurte: "Er vi snart framme nå?"
Dave var ivrig etter å dra. Jeg husker at jeg holdt ham igjen.
Duncan, ta opp hele Daves tau.
Det er som å ha en hund i bånd.
Før jeg løsner på tauet hans, kan han ikke gå noe sted.
Craig fortalte meg avstanden.
"Du har 50 meter igjen...
30 meter igjen...
20 meter."
Jeg kunne se lysene fra ROV-en.
Jeg kunne se Chris.
AVSTAND TIL MÅL: 1 METER
0,5 METER
DP-STATUS GRØNN
Ok, Dave. Du kan dra nå.
Jeg var ikke overrasket over hva jeg så.
En død fyr på taket av manifolden.
Jeg visste at det ville bli vanskelig å komme tilbake til dykkerklokken.
Chris' dødvekt var veldig tungt.
Båten beveget seg opp og ned.
Men jeg er der for å gjøre jobben min og gjøre det jeg får beskjed om.
Jeg tenkte ikke: "Dette er Chris Lemons.
Dette er fyren som bygger et hus.
Dette er fyren som skal gifte seg."
Han er en gjenstand som må flyttes fra et sted til et annet.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 36 MINUTTER, 23 SEKUNDER
36 MINUTTER, 26 SEKUNDER
Jeg prøvde å ikke tenke at Chris var død.
Kanskje jeg innerst inne tenkte at han kunne være det.
Jeg ga ham to dype pust.
Jeg håper bare med alt jeg har
at jeg kan få ham til å puste igjen.
Det er veldig vanskelig å formidle til folk
hva jeg gikk gjennom og hva jeg følte.
Det er noe jeg tenker en god del på.
Jeg prøver ofte å leve meg inn i det igjen.
Å prøve å gjenskape det som skjedde
ettersom jeg har de samme spørsmålene.
Chris, jeg kan ikke gi deg tau.
TID SIDEN CHRIS' NAVLESTRENG RØK 36 MINUTTER, 27 SEKUNDER
Det var et veldig voldsomt brak.
Så var det plutselig stillhet.
Man blir veldig desorientert når det er så mørkt.
Jeg har aldri opplevd et sånt stummende mørke.
Alt jeg fokuserte på da var å finne strukturen min,
nå toppen.
Det var for å gjøre det enklere for dem å redde meg.
Men jeg visste ikke hvor jeg var.
Jeg kunne ikke se noe.
Jeg hadde panikk.
Det var stor fare for å gå i feil retning.
Å havne i et ingenmannsland.
Og aldri finne veien tilbake.
Men jeg måtte ta et valg. Jeg kunne ikke bare stå der.
Jeg måtte velge en retning.
Det var ren flaks etter det.
Så traff jeg rett i strukturen.
Plattformen jeg måtte være på var 11 meter over meg.
Jeg forventet å se lysene fra dykkerklokken over meg.
Det var ingenting.
Jeg var helt alene.
Jeg hadde trolig fem-seks minutter i denne nødtanken.
Jeg måtte ha brukt den i to-tre minutter mens jeg gikk opp til toppen.
Selv hvis dykkerklokken hadde vært rett over meg, hadde det tatt
resten av gassen jeg hadde igjen på ryggen å komme dit bare,
hvis jeg var heldig, så...
Da jeg hadde roet meg ned og regnet det ut,
så skjønte jeg at sjansene for
å komme seg ut av det var omtrent null.
Jeg husker ikke følelsen av kulde.
Det er merkelig, for jeg vet jeg burde blitt kald veldig fort.
Jeg føler at jeg kan huske alt fra den natten,
men det at jeg ikke husker at jeg var kald...
Jeg begynner å lure på hvor klar jeg var.
Kanskje jeg ikke var bevisst så lenge som jeg trodde.
Kanskje jeg mistet bevisstheten med en gang.
Jeg beklager.
Jeg beklager, Morag.
Jeg var fullstendig klar over hva jeg var i ferd med å miste.
Jeg har klare minner om at jeg tenkte på det.
Jeg tenkte at jeg ikke ville se...
Jeg ville ikke se huset som var halvferdig bygget,
som vi hadde jobbet så mye med.
Jeg ville ikke se...
Jeg ville ikke...
Jeg ville ikke se kona mi på...
bryllupsdagen, og ...
Det er...
Hvorfor er jeg, en liten gutt fra Cambridge, i mørket i ferd med å dø?
Det er ikke noe å gjemme seg bak. Det er øyeblikket du skal gå bort.
Hva slags person er du?
Var du redd, eller sier du til deg selv at du ikke var det?
Var du rolig?
For jeg er ikke så sikker.
Tankene mine gikk til smerten jeg ville forårsake.
Våre håp og drømmer...
Alle planene vi hadde for framtiden
som nå skulle forsvinne.
Jeg husker at det ble vanskeligere å puste.
Vanskeligere å få ned luften du vil ha.
Jeg husker at jeg følte at det nærmet seg.
Og så ingenting.
Jeg visste at vi hadde ham.
Han skulle leve.
Jeg var så lettet.
Jeg visste ikke om han hadde blitt hjerneskadet, om han ville være den samme.
Jeg visste ikke om han ville snakke igjen, men han snakket. Han var i live.
Og han ble sterkere for hvert pust.
Jeg husker lys.
Noe var ikke helt som det skulle.
Det var beroligende å se Duncan.
Han hadde vært en farsfigur for meg på mange måter gjennom karrieren min.
Det var beroligende å se et vennlig ansikt.
Jeg tenkte at han trolig var død.
Jeg tror jeg begynte å godta at han var død,
at vi hadde hentet et lik.
Kameraet er tilbake.
Da jeg kom tilbake til dykkerklokken så jeg Chris sitte der.
Og han var definitivt ikke død.
Det var veldig forvirrende.
Jeg husker at jeg spurte.
Chris, går det bra, kompis?
Og han sa ja.
Det virket som det gikk bra.
Det var et utrolig øyeblikk.
Mange var lettet.
For Chris naturligvis.
Men også for deres egen skyld.
De ville ikke bli innblandet i et dykkedødsfall, det slapp de nå.
Jeg følte meg alltid litt irritert på ham.
På samme måte som når du
har et barn som går et sted de ikke skal gå,
og du leter frenetisk etter dem. Og når du finner dem,
føler du både lettelse og litt sinne.
For de fikk deg til å gjennomgå noe
som var traumatisk.
Dykkerklokken er på overflaten.
Det var ikke før jeg tok en dusj
jeg innså hvor mye jeg måtte ha anstrengt meg.
Jeg husker jeg prøvde å vaske håret
i dusjen, og hendene mine klemte seg sammen,
hendene mine var som klør, fingrene satt fast.
Og da tenkte jeg: Jeg har jobbet hardt i dag.
Ved døren nederst.
Greit, Dave, jeg kommer og snakker med deg senere. Takk for hjelpen.
-Ok. -Jepp.
Jeg kunne ikke følt meg mer stolt av meg selv og Dave den dagen,
for det vi oppnådde i dykkerklokken.
Stenger oss ute.
Jeg gjorde jobben min. Og det skulle bare mangle.
Og dykkerne og bromannskapet gjorde sine jobber.
Alle gjorde jobben sin. Man klapper seg ikke på skulderen for det.
Du møter opp den dagen, det er det du får betalt for.
Siste mann forlater dykkerklokken.
Dave og Duncs, de har gjort nok.
Det var vår jobb å se til ham etter det.
Jeg kunne ikke tro at det gikk bra.
Jeg kunne ikke tro at han skulle... Vi skulle varme ham,
ta en tehette på hodet hans, så kunne han dra.
Det var utrolig for meg.
Jeg kan huske at vi gjorde tidlige sjekker etter at alt hadde roet seg.
Og jeg trodde at han... ikke sov, men slappet av. Og...
Og det er den eneste...
Jeg må ta den igjen. Beklager.
Ja.
Den eneste gangen jeg har følt meg seriøs...
Jeg var halvveis gjennom å ta pulsen hans.
Og han så på meg og sa: "Stu, du vet at det går bra?"
Og jeg sa: "Ja, jeg vet det, det går bra."
Han sa: "Nei, det er greit, jeg holdt bare på å sovne.
Jeg var trist en stund, men så...
Jeg var kald og litt nummen, men det var som å sovne.
Det er ikke så ille."
Det var den eneste gangen noe ble emosjonelt for meg.
Og poenget var... Jeg skjønte at...
han faktisk hadde...
Han innså at han skulle dø.
Han prøver å si at det er greit å dø.
Og det preget meg virkelig.
Hvordan jeg overlevde er et veldig godt spørsmål.
Jeg tror aldri jeg vil få vite det.
Jeg har trodd at senkingen av kroppstemperaturen min
stengte meg ned og gjorde at jeg kunne overleve
på det lille oksygenet som fantes igjen i systemet mitt.
Og jeg tror også at de høye oksygennivåene
i nødtankene våre
mettet vevet mitt med oksygen, og gjorde at
organene mine fungerte, selv om jeg ikke hadde mer å puste.
Men dette er teorier. Ellers venter jeg på at noen skal gi meg svaret.
Jeg vet ikke om jeg noensinne får vite det.
Jeg mottok anropet alle frykter.
Hele verdenen din kollapser.
Jeg så ham for meg hjelpeløs på bunnen av havet
Det er alltid...når det skjer med...
Når noe sånt skjer med en du er glad i...
Jeg fikk ikke bildet ut av hodet mitt.
Det betydde ikke noe at han snakket til meg og sa han hadde overlevd,
jeg måtte ta på ham og se ham.
Jeg skjønte at det ville gå bra, vi ville realisere drømmene våre.
Og leve sammen.
Én person i dette rommet vil definitivt hate dette.
Trolig en av bare to menn som har gitt meg et skikkelig kyss på leppene.
TRE UKER ETTER ULYKKEN...
...DRO CHRIS, DAVE OG DUNCAN TILBAKE TIL BUNNEN AV NORDSJØEN
Da er dykker nr. 2 i vannet 91 meter under overflaten.
Chris, ikke rot det til denne gangen.
Oppfattet.
Tekst: Knut Normann