Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NORDIRLAND, 1975
Konflikten i Nordirland pågick i 30 år.
Under den perioden dödades runt 3 700 personer...
...och uppemot 40 000 skadades.
Resultatet av det här har varit att en hel generation tonåringar
har vuxit upp utan de normala, sociala utlopp
som unga har på andra ställen.
Därför är det viktigt när nån slags underhållning överlever.
Just nu kan många danslokaler vara tvungna att stänga.
Orsaken är vad som hänt med Irlands populäraste grupp.
De kunde fylla alla lokaler norr eller söder om gränsen.
De hette Miami Showband.
Jag borstar av mina skor Tänker bort hur jag mår
Och fortsätter in mot natten...
Miami Showband var Irlands mest glamorösa band.
Ofta hörde vi inte musiken.
Det var så många som skrek.
Tar en sväng med min bil Glider fram med stil...
Man klämde sig in och brydde sig inte
om det gjorde ont. Man stod kvar när man väl var där.
De var våra superstjärnor.
Jag var överlycklig.
Här står jag som ledare i ett av världens bästa band.
Irlands Beatles.
En vild natt
Det kommer bli en vild natt
SHOWBAND I DÖDSFÄLLA
Jag var förkrossad.
Varför skulle nån vilja skada oss?
Alla älskar musiken.
Showbandsscenen blev aldrig sig lik.
Musiken dog den kvällen Miami dog.
Tror du att det kunde ha varit ett slumpmässigt mord?
Jag tror inte det. Jag tror att de blev utvalda.
Det skakade om folk rejält här.
Jag ska ta reda på vem som mördade Miami Showband,
även om det leder till toppen av den brittiska regeringen.
Det har gått över 40 år men vi är äntligen närmare sanningen.
Jag är född och uppvuxen i South Tipperary som ligger på Irland.
Långt söder om var Konflikten bröt ut i Nordirland,
som är en del av Storbritannien.
Min pappa var nationalist.
Han ville se ett förenat Irland.
Det är vad det irländska folket vill.
Men det fanns inget ogillande mot Storbritannien.
Pappa ställde upp frivilligt
att gå med i brittiska armén vid andra världskrigets början.
Jag uppfostrades att respektera uniformen.
Den representerade allt bra.
Jag var aldrig misstänksam över
den irländska eller brittiska staten.
Jag visste inget om politik.
Mina föräldrar hade sett vad
politik kan göra, så
de var glada när jag beslutade att spela ett instrument
och ägna mig åt det.
-Hej, killar. -Trevligt.
Hur är det?
År 1962-1963 tog Beatles över världen.
Älska mig...
Jag hörde "Love Me Do" på radion.
Så vid 11 års ålder beslöt jag mig för att gå med i Beatles. Så enkelt var det.
Älska mig
En dag frågade en ung kille mig
om jag ville spela bas i hans grupp.
Jag hade aldrig spelat bas.
Jag tänkte: "Duger det åt Paul McCartney, duger det för mig."
Så fort jag vidrörde den...
...var det som om nån hade satt i en kontakt.
Jag spelade tills jag fick stora blåsor på fingrarna.
Jag började bli bättre och förstå det.
Kom hit och dansa Till rytmen av rock'n'roll...
Det var början på min musik.
Jag blev snabbt allt viktigare.
På den tiden var konflikten i Irland i full gång.
NORDIRLAND, 1973
Bemanna kanonen!
Fler bomber i Nordirland lämnar de nu alltför bekanta högarna av bråte.
Det blir inte fred förrän de erkänner Nordirland som en del av Storbritannien
och att det förblir det.
Nordliga unionister, främst protestanter,
ville att Nordirland skulle förbli en del av Storbritannien.
Och nationalister, främst katoliker, ville se ett förenat Irland.
IRLAND FÖR IRLÄNDARNA
Protestanter och katoliker kommer aldrig bli vänner igen. Alla är bittra.
De starkaste paramilitära grupperna är, på lojalistsidan, UVF,
eller Ulster Frivilligstyrka...
...och på den republikanska sidan har vi Provisoriska IRA,
den Irländska Republikanska Armén.
IRA-BOMBNING, BELFAST
När terrorismen från de paramilitäriska grupperna på båda sidor eskalerade...
...var det civilpersonerna som led mest.
Men samtidigt som detta hände
var showband väldigt populära på Irland.
Både i norr och söder.
Låt mig bara höra lite rock'n'roll-musik
Hur gammal du än vill
Showband spelade det som var populärt för tillfället. Allt man kunde dansa till.
Showbandscenen var fantastisk
för de som levde under Konflikten. Det var ett utlopp för dem.
Att klä upp sig och se ett showband var som terapi.
Det fanns så många showband då, men det största i landet var Miami Showband.
Jag fick göra en audition
men jag tvivlade aldrig på att jag skulle få jobbet direkt. Jag var så självsäker.
Jag visste inte ens ditt namn
HUVUDSÅNGARE, THE MIAMI SHOWBAND
Jag brydde mig inte för jag letade
Men det har alltid varit du...
Jag minns deras frontman, Fran O'Toole, för han var en ikon.
Alla blev kära i honom.
Tjejerna hade Frans bild i sitt sovrum och såna saker.
Han beskrevs en gång som Irlands främsta soulsångare nånsin.
Så bra var han.
Showen heter Me and My Music
och handlar om låtar jag skrev med min vän Des Lee.
Jag har inte ens sovit en blund
Des var bandledaren.
Kan inte tänka
Han var seriös med sitt låtskrivande. Han var Frans låtskrivarpartner.
Vi sov...
...drack och åt musik.
Det är inget fel...
Mitt huvudinstrument var saxofonen.
Brian McCoy var högt respekterad i musikbranschen.
En jättebra trumpetare som avgudade sin familj, sina barn och sin hund.
Ray Millar var trummisen.
Han var rolig att vara med och det märktes i hans trumspel.
Och vår gitarrist Tony Geraghty som var ovanligt begåvad som musiker.
Vi kom nära varandra snabbt. Tittade han på mig, log vi
och gjorde nåt extra i musiken. Det var som telepati.
Vi bodde alla i republiken i Dublin...
...men vi var extremt populära på Nordirland.
Det var hemska illdåd som begicks.
Men mitt i alla mord och all förödelse...
...var vi lika populära på båda sidor om gränsen...
...nord och syd, för en blandad publik.
Tittar man på publiken kan man inte skilja katoliker från protestanter.
De ser likadana ut och pratar likadant.
På den tiden
visste jag faktiskt inte
vilken religion nån i bandet hade.
Ray Millar och Brian McCoy
var norrifrån och protestanter. Resten var katoliker.
Det handlade aldrig om religion eller politik. Det enda som räknades var:
"Hur bra kan han spela?"
Det var allt. Det var vår religion, musik.
Som alla andra band på turné
åkte vi över gränsen till Nordirland varje vecka.
Jag köpte idén att musiker var immuna.
Inga band påverkades av problemen i Nordirland.
Så,
det som hände oss 31 juli var en total chock.
Lokalen var The Castle Ballroom i Banbridge.
Banbridge ligger i Nordirland.
DANSLOKAL
Vi kom från Dublin, vilket låg i republiken.
Vi kom fram...
...och allt var normalt.
Just den kvällen
skulle de ha skrikit ut: "Clap your hands, stomp your feet!"
Det var Frans nummer ett.
Klappa händerna
Stampa fötterna...
Jag minns "Clap your hands, stomp your feet"
för vi hoppade en meter högt när de körde den.
Vi blev helt galna när de spelade den.
Vi sa att det var sista låten och folk började skrika.
De ville ha mer. Det var allt man hörde.
Vi lämnade Banbridge runt klockan två på natten.
Vi var fem i bilen för Ray, trummisen,
hade åkt direkt till Antrim i sin egen bil.
Och inom tio-femton minuter...
...såg vi lyktorna...
...som vinkade in oss.
Brian vände sig om och sa: "Det är en kontroll där framme."
När man väl var i Nordirland riskerade man att stoppas av...
...myndigheter.
Just den här kvällen...
...ombads vi kliva ur bilen.
Vi klev ur och stod nära bilen.
Jag såg fem soldater som alla hade maskingevär.
De var väldigt vänliga och skojade med oss.
Men sen kom en man som verkade ha befälet.
Så fort han kom blev alla mer professionella.
När han pratade var det med en distinkt, väldigt förnäm,
bildad, engelsk accent.
Inte en nordirländsk accent.
När man stoppades vid en vägspärr i Nordirland
var det inte normalt att höra en brittisk accent.
Den rösten stod ut bland alla andra.
Brian puffade till mig
och sa: "Vi kommer iväg snabbt. Det är den brittiska armén."
Jag kände mig säker.
För mig betydde uniformer lag och ordning.
De skulle skydda oss.
Då hörde jag soldaterna öppna vår minibuss.
Och plötsligt...
Bilen exploderade. Det brann vilt.
Folk sköt och skrek.
Man hörde gråt och det var kaos.
Och smällen från bomben som detonerades i bilen
slängde mig över diket ner på åkern.
Hela världen blev röd.
Allt gick i slowmotion. Jag försökte springa och hörde skotten.
Soldaterna hoppade ner på åkern efter oss
och sköt.
Jag hörde Fran säga:
"Snälla, skjut inte. Skjut inte."
Jag hörde skrikande röster
som sa...
"Är du säker på att alla jävlarna är döda?"
Jag hörde en röst från vägen med nordirländsk accent som sa:
"Kom igen. Jag sköt de jävlarna med expanderande kulor. De är döda."
Jag klev upp på vägen.
Det var som en krigszon.
Det var blod överallt.
Det var kroppsdelar överallt.
Jag ropade på Fran, Brian och Tony.
Ingen av dem svarade.
Steve jämrade sig.
Jag ropade: "Steve?
Jag går till Newry Polisstation och skaffar hjälp."
HÅLL TILL VÄNSTER
AMBULANS
När jag kom till jobbet nästa morgon såg jag att Miami Showband hade anfallits...
...och att tre medlemmar var döda.
En låg på intensivvårdsavdelningen.
Jag hade skjutits med
en expanderande kula.
Den exploderade till
runt 16 bitar inuti mig. Jag skadades svårt.
Alla i personalen oroade sig för om han skulle överleva.
Alla blev bara...
...illamående.
Jag bad till Gud att han skulle överleva.
Brian skulle komma hem vid två.
Så jag somnade och hörde ingen komma in.
Jag fick ett samtal klockan sju på morgonen från Brians svåger.
Han sa: "Jag hörde att ett band anfölls på gränsen."
Jag sa: "Men... jag vet inte. Det känns inte bra."
Jag satte på radion för att höra nyheterna klockan åtta.
De sa att Brian var död.
När jag vaknade på sjukhuset sa jag: "Hur mår Tony, Fran och Brian?
När får jag träffa dem?"
Svaret jag fick var: "Vissa är bättre och vissa är sämre."
Till slut var de tvungna att säga... att de var döda.
Och alla pengar som jag haft
FRAN O'TOOLES BEGRAVNING, 1 AUGUSTI, 1975
De lät jag gå i vänners lag
För allt det onda som jag gjort
Fick ingen sota utom jag
Så låt oss ta ett avskedsglas
Godnatt, må glädjen lysa er
TONY GERAGHTYS BEGRAVNING
DANSSALONGER ÄR TYSTA NÄR FAMILJER SÖRJER
Morgonen efter massakern...
...tog polisen in mig i ett rum...
...och bad mig hjälpa dem rita upp en fantombild av nån
som jag mindes var inblandad den kvällen.
En sak stod ut i mitt huvud.
Jag har alltid gillat Buddy Holly.
En av killarna hade mörka glasögon med tjocka bågar.
De hittade delar av glasögonen på vägen.
Det var så de fick fast en av mördarna.
POLISEN ÄR MÖRDARNA PÅ SPÅREN
Två män hade gripits och åtalats för morden.
När jag blev bättre...
...började jag inse att jag är ett vittne till det här.
Vi var väldigt nervösa att åka tillbaka upp och vittna.
Men jag sa till Stephen:
"Vi måste göra det för killarna.
Vi måste åka till rätten för att få männen dömda."
MIAMIMASSAKERN VAR GRYM
När jag såg männen som mördade mina vänner
kände jag inte igen dem. Des kände igen en.
De anklagades familjer skrek åt mig:
"En dag kommer vi få dig! Var du än är...
...när det än blir."
Men när jag nämnde att
den kvällen det hände var det en britt
som kom dit och att han hade befälet över operationen...
...så avfärdades det. De sa alltid:
"Ni har fel" eller "Det är inte viktigt."
Då var jag inte intresserad. Jag ville bara få det överstökat.
Är de skyldiga, sätt dem i fängelse. Annars kan vi åka hem.
Från originalbandet finns två killar kvar. Det är Ray, vår trummis här,
och Stephen på bas. De är de två originalmedlemmarna.
-Och du. -Ja, så vi är tre.
Att sätta ihop Miami igen var...
...till stor del en naivitet.
Vi ville förtränga det.
Utan att ha spelat en enda ton
har Miami blivit Irlands främsta showband igen.
Främst på grund av alla sympatier de har mottagit.
Publiken var ännu större.
Hysterin.
Jag hade intrycket att de ville se oss, inte höra oss.
Det var mer en sevärdhet än uppskattning för musiken.
Om du kunde se dem...
Jag borde inte ha börjat. Jag var... allvarligt traumatiserad.
Jag blev fysiskt bättre
ganska snabbt. Jag var ung, bara 24 år.
Men det är nåt som
pressar en och hindrar en från att leva ett normalt liv.
Ledningen övertalade mig att stanna till sommaren.
Jag längtade efter att sluta.
Anne och jag bestämde oss för att flytta till London och starta ett nytt liv.
Bli anonyma.
Jag tänkte: "Jag behöver aldrig mer oroa mig.
Jag bor här och glömmer den kvällen.
Jag håller det undanträngt. Det är inte en del av mitt liv längre. Det är historia."
Vi bodde i London i 17 år.
Men vad jag än gjorde i livet...
...fanns det alltid där.
Medan vi bodde i London hade Irland förändrats.
Vi beslutade att det var säkert.
"Vi flyttar tillbaka."
Men frågor uppdagades om mordet på Miami Showband.
MÖRDAD
Jag ombads vittna vid Barrons domstol...
...vilket antydde att det var mer än ett gäng skurkar
som bar ansvaret för det som hände oss.
Frågorna kanske är värda att följa upp.
Jag sa:
"Jag är skyldig, inte bara våra vänner som mördades,
utan också mig själv att få svar. Jag har väntat länge."
Då träffade jag Margaret Urwin
som redan hade gjort omfattande utredningar om olika fall, inklusive vårt.
Uppenbarligen var Miami Showband särskilt utvalda.
Det är tydligt att intentionen var
att bomben skulle döda allihop.
Men bomben detonerade i förtid.
Två mäns kroppar upptäcktes nära bilvraket.
De som dödades var Harris Boyle och Wesley Summerville.
Tatueringar identifierade dem
som medlemmar i den protestantiska Ulster Frivilligstyrka, UVF.
MASSAKERADE POPBAND I UVF-BAKHÅLL
Jag kände såklart till namnet UVF, Ulster Frivilligstyrka,
men jag visste inget mer om dem förrän utredningen.
Lojalistiska paramilitärer som UVF
gjorde allt för att bibehålla unionen med Storbritannien, inklusive mord.
-Har ni vapen? -Ja.
-Är ni beredda att använda dem? -Ja.
-Har ni använt dem? -Ja.
Många greps under de följande dagarna efter attacken.
Två av de som dömdes var Thomas Raymond Crozier
och James Roderick McDowell.
Även de medlemmar i UVF.
"Mord som de av Miami Showband måste stoppas", sa domaren
då han dömde McDowell och Crozier
till det längsta livstidsstraffet i Nordirlands historia.
Det fanns ett namn till som alltid kom upp.
Den lokala grenen av UVF
hade precis fått en ny ledare som hette Robin Jackson...
...känd som Sjakalen.
Robin Jackson var kanske den mest produktiva mördaren
under hela Konflikten i Nordirlands historia.
Det sägs att Jackson var ansvarig för mellan 50 och 135 mord,
antingen själv eller med sitt gäng.
Tidigare fångar som avtjänat straff med Jackson,
orelaterade till Miami Showband- händelsen, sa att han lyfte på tröjan
och visade brännmärken han fått av explosionen.
Robin Jackson hade tagits in för förhör
om Miami Showband-massakern.
Jag var aktiv polis i 37 år.
Jag var chef över underrättelsetjänsten i området där Jackson bodde.
Jackson var ett huvudmål för oss.
Han nämndes i samband med Miami Showband
på grund av var det hände,
det var Robin Jacksons territorium...
...att han var en ledare inom UVF
och att han var kompanjon med Boyle och Somerville.
Men de hade inte indiciebevis eller rättsmedicinska bevis.
Jackson förblev helt tyst när han förhördes.
Så han gick fri.
Eftersom jag var tvungen att ta reda på mer
pratade jag med två tidigare brittiska underrättelseofficerer.
Under sent 60- och tidigt 70-tal
jobbade jag för militären i Nordirland.
Jag var informationschef.
Det var en täckmantel för psykologiska operationer.
Min roll var att samla in information om hur vi kunde splittra
terroristorganisationerna.
Vi hanterade våld på en hög nivå.
Folk glömmer hur våldsamt det var.
Mitt jobb var att rekrytera folk inom terroristgrupper att ge oss information...
...som hjälpte oss hitta terrorism i alla dess former.
Båda sidor, protestanter och katoliker.
Mot slutet av min tid där jobbade jag mest för MI6.
MI6 är den brittiska motsvarigheten till amerikanska CIA.
Med andra ord spionerade de.
Vi var ganska medvetna om vem som var skyldig,
vad deras politiska motivation var
och vad målet var.
Vi övervakade
Harris Boyle och hans gäng för att vi visste att de var terrorister.
Robin Jackson, Sjakalen, var en av skurkarna på uppgång i området.
Han nästlade sig in i organisationen.
Jag tror att Robin Jackson var inblandad i Miami Showband-attacken.
Terroristerna satte upp en vägspärr
klädda som medlemmar ur Ulster Defence Regiment.
De liknade alltså riktiga medlemmar i armén.
Ulster Defence Regiment var armén i Nordirland.
De två som greps för Miami-morden,
McDowell och Crozier, var båda medlemmar i Ulster Defence Regiment.
Många lojalistiska paramilitärer hade infiltrerat den lokala armén
och tog vapen från dem för att döda folk.
I en skottsalva om ni vill. Men skjut i små salvor,
små salvor.
Ni kan bedöma genom att krama avtryckaren. Krama, ett, två, släpp.
Robin Jackson hade också varit medlem i Ulster Defense Regiment
under tidigt 70-tal.
År 1972 stals nästan 100 vapen från UDR:s militärbas.
Det var ett insiderjobb.
Vi trodde att Robin Jackson var en av de som var inblandade.
Polisen genomsökte Jacksons hem
och såg att han hade ammunition han inte borde ha.
Men Jackson fick gå fri. Varför blev det så?
Nästan alla vapen
från Miami Showband-morden
kom från UDR eller polisen i Nordirland.
Varenda ett.
Högt uppsatta tjänstemän var snabba att förneka
att polis eller militär var inblandade i Miami-attacken.
DEN ANDRA MANNEN ÄR THOMAS CROZIER
Sen åtalades Crozier.
EN EXMEDLEM I UDR
Det är svårt för folk att förstå
hur mördarna av Miami Showband
kunde varit med i Ulster Defence Regiment.
Om...
...man inte kände till nåt...
...när de ansökte, så kunde man inte...
...neka dem att gå med.
Jag skulle ha varit en av dem...
...som tänkte att det var några få rötägg.
Att de var avfällingar eller undantag.
Jag vägrade acceptera idéer om maskopi.
Maskopi är samarbete mellan...
...terroristgrupper och armén och polisen.
Jag ville tro att systemet fungerade.
År 2005 var en viktig milstolpe.
Då var det 30 år sen Miami Showband-massakern ägde rum.
MINNESSTUND, 2005
Allt kom tillbaka.
Inte bara till mig och alla familjer och vänner, utan
till hela landet, nord och syd.
Det är svårt att vara tillbaka...
...på händelseplatsen.
Det tvingade mig att tänka på det på ett sätt jag inte hade gjort innan.
Att vi kämpade för sanningen.
Kanske mer än för rättvisa.
Jag kände en plikt.
Jag var besluten att fortsätta.
SHOWBAND I DÖDSFÄLLA
År 2005 kom ett genombrott.
Jag träffade Alan Brecknell när han utredde...
...mordet på sin far, som mördades av samma gäng
som mördade Miami Showband.
Det var nog det som fick mig att börja inom yrket...
...år 2005 till 2006.
Polisen i Nordirland startade Historical Enquiries Team
med enda syfte att försöka svara på familjers frågor...
...och undersöka varje dödsfall.
Polisrapporter har äntligen kommit fram.
De hittades av inspektörer från Historical Enquiries Team, HET.
Jag trodde att det var ännu en grupp som jag skulle vittna inför.
Det visade sig vara ganska viktigt.
Det som har offentliggjorts är ny och oroande information.
Det kretsar kring denna man, UVF-befälhavare Robin Jackson.
Ett av vapnen som testats och bevisats ha använt i Miami-morden,
en Luger-pistol, hittades tio månader efter morden.
Med pistolen hittades även en ljuddämpare invirad i isoleringstejp.
Robin Jacksons fingeravtryck hittades på ljuddämparen.
Men ett misstag gjordes
av fingeravtrycksavdelningen i sin rapport.
De sa att fingeravtrycken var på tejpen.
Robin Jackson kom med en färdig ursäkt
för varför hans fingeravtryck var på isoleringstejpen.
Nån hade tipsat honom.
Frågan måste ställas: Varför skulle nån inom polisstyrkan
ge Robin Jackson information om han var
den mest ökända, lojalistiska, beväpnade mannen
i Nordirland på den tiden?
Resultatet av HET-utredningen gav oss
polisen på ett fat.
De gav oss den rykande pistolen.
Historical Enquiries Team upptäckte att inspektören som förhörde Jackson
hade utfärdat ett klagomål på poliser som tipsat Jackson.
När rapporten kom högre upp, så...poff!
Inget hände.
Det finns inga dokument om var den tog vägen och vad utgången blev.
Och det var inte första gången han sluppit undan rättvisan.
ETT ÅR TIDIGARE
På bara 90 sekunder
hade centrala Dublin ödelagts.
Trettiotre dödades och nästan trehundra skadades.
Än idag är det Konfliktens värsta illdåd.
Det har bombats här tidigare, men inte på samma skala.
Tre bomber exploderade i Dublin under rusningstrafiken,
och en och en halv timme senare
exploderade en fjärde bomb i Monaghan på Nordirland.
Det hemska illdåd som skedde 1974...
...var bara ett år före Miami-händelsen.
Vi pratar om maj 1974 och juli 1975.
Jag kan säga att jag vet och tror att några av de iblandade
i Miami-händelsen var delaktiga
i Dublin- och Monaghan-bombningen.
Också namngivna är tre ledande lojalister som planerare av bombningarna.
Harris Boyle, en UVF-major,
och en lojalistmördare känd som Sjakalen.
Illdåd tilläts utföras
av personer vi visste vilka de var.
Vi hade information men inget hände med dem.
Kapten Holroyd var förvånad
att inte han beordrades utreda Dublinbombningarna
eftersom han var underrättelsechef
där de misstänkta hade sin bas.
Vi har en lista av namn som vi kallar den Skyddade listan.
Colin Wallace gjorde en lista ett år innan Miami-attacken...
...med personer som var lojalistiska paramilitärer.
På den listan fanns många som var inblandade i Miami-händelsen.
Collin Wallace bad om tillåtelse...
...att gå efter några av dem på den Skyddade listan.
Men han fick aldrig tillåtelse.
Jackson...
...och de andra på listan. Hade de tagits in,
hade de gripits och åtalats för brott...
...så hade de inte kunnat mörda våra killar.
I min åsikt hade UVF band som var för nära
medlemmar ur den brittiska underrättelsetjänsten.
Jag var Försvarsdepartementets yngsta informationschef.
Mina rapporter var extremt bra.
Och över en natt åkte jag ut.
Varför ändrades det?
Vi kan bara komma fram till att medlemmar ur terroristgrupper
jobbade antingen för eller med den brittiska underrättelsetjänsten.
Vi anser att det och andra bevis emot honom
tydligt visade att Robin Jackson var en agent.
En agent är nån som jobbar för brittisk underrättelsetjänst,
MI5 eller MI6.
Man har nån som...
...mördar folk samtidigt som han kontrolleras av staten.
I min åsikt gör det staten medskyldig.
Jag visste det här och många andra också.
Men vad kunde vi göra?
Vi kunde bara mata in det i systemet.
Om systemet inte låter dig agera, så kan du inte göra det.
Jag kunde inte förneka det längre.
Det fanns maskopi som en del av ett system.
Jag skulle ta reda på hur högt upp det gick.
Jag är inte intresserad av att straffa nån
men jag vill att vi förändrar systemet för
det är inte rätt att döda oskyldiga människor.
Jag är extremt svår att engagera.
Men när jag väl är engagerad ger jag mig inte.
Ju mer jag fick veta, desto mer insåg jag att det var nåt som var uppenbart.
Det brittiska befälet som hade anlänt till platsen.
Jag började tänka...
...att anledningen till att det brittiska befälet...
...avfärdas vid så många tillfällen...
...är inte att han var irrelevant, utan väldigt relevant.
När jag insisterade för HET
att jag ville veta mer om honom, sa de:
"Det var inte ett brittiskt befäl.
McDowell pratade med brittisk accent för att lura er."
Det var ologiskt.
Varför skulle nån som vet att du kommer dö om tio minuter
försöka dölja sin accent?
Ingen bar rånarluva.
Det var bara nonsens.
Jag kände att HET höll skulden på den här sidan om Irländska sjön.
HET startades av den brittiska regeringen, så de svarade för denna.
Vi litade på att deras slutsatser skulle vara rättvisa,
korrekta och opartiska.
Men det var de inte.
De fanns en enig ansträngning att kasta vem som helst från Nordirland,
antingen UDR eller polisen,
åt vargarna.
De ville inte involvera det brittiska etablissemanget.
När jag inte accepterade det...
...kom de fram till mig efter ett möte.
De var hotfulla.
De sa: "Vi vet inte när du först tog upp den brittiska armén."
Det oroade mig för jag tänkte:
"Hur ska jag bevisa att jag har pratat om dem
till skillnad från UDR i alla år?"
Så jag åkte hem och...
...sa till min fru: "Det känns som att de vann diskussionen."
Hon löste genast problemet.
Hon hade tidningsurklipp
från en intervju jag gjorde två veckor efter händelsen.
Jag säger att Brian McCoy,
vår trumpetare, sa: "Oroa dig inte, Steve. Det är den brittiska armén."
Jag skickade den till HET och sa: "Kommer ni nu revidera
er slutsats om detta?"
De vägrade kännas vid att jag skickat den.
Jag behöver inga utredningar för att övertygas om att det fanns maskopi.
Jag behöver inte det
för att veta att det fanns ett brittiskt befäl på plats
som var ansvarig för operationen. Det vet jag.
HET skulle inte ge mig några svar om det brittiska befälet.
Jag insåg att jag behövde hitta en annan informationskälla.
De uppenbara som vi behövde prata med...
...var de som satt fängslade och hade begått brottet.
Crozier och McDowell.
Vid det här laget var de frisläppta som en del av fredsprocessen.
Efter två års samtal och en generation av blodspillan
och årtionden av splittran och bitterhet har vi en ny fredstid.
Fångarna Tony Blair och jag frisläppte var till stor del livstidsfångar,
folk som fått livstidsstraff, vissa av dem i 40 år.
För att komma åt dem
behövde vi tillåtelse från
ledningen av den organisation de var en del av,
UVF, Ulster Frivilligstyrka.
FÖRBEREDDA PÅ FRED REDO FÖR KRIG
Man hittar inte UVF på gula sidorna.
Man kan inte ringa växeln och säga: "Kan du koppla mig till UVF?"
Men jag kom ihåg en av Fran O'Tooles vänner...
...som jag hade hört var inblandad i fredsprocessen
som nån sorts länk mellan UVF och den brittiska och irländska regeringen.
Stephen Travers kontaktade mig och hade läst mycket om jobbet jag gjorde med
lojalistiska paramilitärer i Nordirland.
Han kände att jag kanske kunde hjälpa honom.
Han svarade: "Ni kommer inte tillåtas träffa
Crozier och McDowell.
Men det är möjligt
att jag kan ordna ett möte med UVF:s ledning."
Och de säger alltid den näst högsta chefen.
Kodnamnet var Hantverkaren.
Chris ringde och sa:
"Det väntar en taxi där nere. Vi ska träffa honom nu."
Jag tittade på honom och sa:
"De kan bara döda oss."
Det kändes helt logiskt för mig
men det ger en indikation på
hur glad jag var
att närma mig några svar.
Hantverkaren satt ner och tog fram...
...handskrivna anteckningar, åtta eller nio sidor.
"Jag visste att den här dan skulle komma."
Hantverkaren sa att...
...intentionen var att de skulle ligga i sina sängar hemma
när bomben exploderade.
Då skulle de ha gjort ett uttalande att de kan nå
till Dublin och Irlands hjärta.
Men jag visste av brottsplatsutredaren
att det var en kort stubintråd, tio till 15 minuter.
Den skulle exploderat...
...och dödat alla ombord.
Jag frågade Hantverkaren om det brittiska befälet. Det var...
...faktiskt...
...förvånande. Han förnekade inte att det fanns ett brittisk befäl där.
Han sa:
"Han tog risker, den britten." Så sa han till mig.
Men ett namn har kommit upp hela tiden.
År 1987 i det brittiska parlamentet
diskuterades befälets identitet.
Jag läser vad som sades.
Jag citerar.
"Det har börjat komma fram att kapten Robert Nairac
troligen var den som organiserade mordet
på de tre Miami Showband-musikerna." Slutcitat.
Mr Livingstone upprörde parlamentsledamöter
genom en rad obekräftade påståenden om Nordirland.
De inkluderade anklagelsen att kapten Robert Nairac,
som mördades av IRA 1977,
kan ha organiserat en serie mord i provinsen.
Vad är meningen med den här omotiverade förolämpningen av de dödas minne?
Ju djupare jag går i politiken, desto mer konstiga saker upptäcker jag
som man inte visste så mycket om.
Vad som egentligen pågick i Nordirland.
Vissa illdåd hade utförts av brittiska trupper illegalt.
Nairac var ingen galen psykopat som njöt av att döda folk.
Han trodde att han gjorde det bästa för Storbritannien.
Vi tror att Robert Nairac var medlem i Fourteenth Intelligence Company,
en skugglik, brittisk upprorsbekämpande grupp.
Det finns anklagelser att han var ägare till den brittiska röst
som hördes vid vägkanten.
Han sågs med Jackson.
Han sågs med Harris Boyle som dog vid Miami-händelsen.
Vem vet vad Robert Nairac var?
När jag träffade honom sa han att han jobbade för samma MI6-befäl som jag.
Jag kände Robert Nairac.
Han var en person som var så
entusiastisk att han kan ha manipulerats av
folk inom underrättelsetjänsten.
Han sa att han ljög om varför han var där.
Så fort han fick information utförde han operationer som
vi nu tror, Colin och jag, faktiskt var...
...att missbruka informationen i maskopi med terroristerna.
NORDIRLAND, 1987
Vår information från gängets kumpaner
indikerar att kapten Robert Nairac från brittiska Special Air Service
spelade en nyckelroll i Miami-morden.
Kapten Nairac överlämnade bomben och vapnen för operationen
på en övergiven parkering i Portadown.
Och jag tvivlar inte det minsta på
att om anklagelserna mot kapten Nairac är sanna,
så följde han bara order.
Vi måste komma åt de högt uppsatta spionerna inom MI5
som var beredda att godkänna såna uppdrag.
Beredda att se de oskyldiga personerna, som Miami Showband-musikerna,
mördade. Vi pratar om förräderi i hjärtat av den brittiska staten.
Jag heter Michael Mates och var parlamentsledamot i 36 år,
och militärbefäl i 20 år.
Hur länge...
...tror du att Nordirlands invånare
kan kalla sig britter?
Så länge du och jag lever och så länge de vill.
Mot slutet av min militärtjänst var jag i Nordirland fem gånger.
Vi var nästan i krig med dem.
Vi skulle ha varit i krig om det inte hade varit brittiskt territorium.
Så här var det hela tiden.
Ett hämndmord här, en hämnd där, mellan de två samhällena.
Hemska saker gjordes av båda sidor.
Så höll det på.
Den brittiska armén och säkerhetsstyrkorna kunde bara övervaka allt.
Man höll mer utkik efter ett illdåd från IRA än från UVF.
Beväpnade IRA-män fortsatte att skjuta sporadiskt.
Just nu är vi i krig med den brittiska armén.
De symboliserar nåt i det här landet
som har hatats i århundraden.
Det är lagen om
brittisk imperialism i Irland.
Brittiska soldater. Snart insåg de vem fienden var.
Det var inte protestanterna. De protestantiska extremisterna
attackerade väldigt sällan militären.
Så de tänkte:
"De här killarna är hemska
men de är på vår sida."
Där jag bor är IRA-kämparna den enda fiende vi har.
Är det bara IRA?
Ja, IRA, regeringen och bombaren.
Protestantiska terrorister tilläts operera relativt obehindrat.
De jobbade för säkerhetsstyrkorna och eliminerade...
...kända eller starkt misstänkta...
...IRA-medlemmar.
-Och när jag säger säkerhetsstyrkor... -Mördade dem.
Mördade dem.
Britterna använder lokalbefolkning mot lokalbefolkning.
De sluter sig till den de tror vinner.
I det här fallet, Ulster Frivilligstyrka, UVF.
De använder dem för att besegra IRA.
Så gör britterna. Så byggde de sitt imperium och håller fast vid det.
De har gjort det världen över.
Den brittiska armén, under militärinstruktioner,
började använda tillvägagångssätt som var överdrivna och olagliga.
Jag inser att de bedömdes lagliga av myndigheterna.
Av mina egna myndigheter och politiker
och det kom från toppen.
Colin Wallace och jag skrev till mrs Thatcher
och skickade henne ett brev på 32 sidor,
en lista på olagliga operationer i Nordirland.
Informationen användes aldrig.
Handlingarna från de inblandade fick fortgå.
Regeringen har upprepade gånger förklarat
att Nordirland är en del av Storbritannien.
Och kommer att förbli det.
Såvida inte dess invånare och parlamentet vid Westminster beslutar annorlunda.
Hon borde ha agerat men gjorde inte det. Sen förnekade hon att hon sett dokumenten.
När jag tog upp frågan om Miami Showband i parlamentet
var det ett bisarrt ögonblick. Mrs Thatcher var helt dominerande.
Hon stod som en pelare.
Hon stirrade ner alla. De ifrågasatte henne.
Hon ville inte se mig i ögonen och verkade krökt.
Jag visste att det var ett känsligt ämne.
Mrs Thatcher gör allt hon kan för att förhindra utredningen
och ingen demokrati kan ha den här sortens anklagelser
och vägra att utreda dem öppet.
Ju mer bevis jag såg, desto mer insåg jag att den brittiska regeringen...
...genom sin fullmaktsarmé valde oss som oskyldiga offer
att mörda, så att de kunde...
...uppnå sitt politiska mål.
Vi blev måltavlor eftersom brittiska myndigheter...
...ville att Irlands regering...
...skulle stänga gränsen mot norr...
NORDIRLAND
...så att IRA, när de utförde nåt sorts illdåd,
inte lätt kunde korsa gränsen till säkerheten i söder.
Så de beslutade: "Vi sätter dit...
...de oskyldigaste och pålitligaste pendlarna."
Personer som reste fram och tillbaka.
Vi skulle ha gått till historien...
...som terrorister som fraktade bomber åt IRA.
När en regering beslutar...
...att mörda sina egna invånare...
...och att mörda sin närmsta grannes invånare,
så finns inga ursäkter. Det finns inga förmildrande omständigheter.
Att välja nån. "Vi mördar honom för allmänhetens bästa."
De skulle argumentera
att de gör det för landets bästa och det gör de nog.
Det är det ironiska. Men det är ingen demokrati.
De vill ha det på båda sätt. De vill skrämma terroristerna...
...och ändå påstå att de är laglydiga.
Jag invände mot det och gjorde det känt.
Jag hade blivit en förlägenhet.
Jag var tvungen att bytas ut snabbt innan jag kom över mer än jag redan visste.
Som ett resultat av det
flyttades jag från Irland på ett otrevligt vis.
De tog mig till Netley
vilket är ett ökänt
militärpsykiatriskt sjukhus.
De höll mig där olagligt i en månad.
Och än viktigare, som i Collin Wallace fall, var det att diskreditera mig,
så att vad jag än sa skulle ingen tro mig, hur rätt det än var.
Både Holroyd och Wallace försvann diskret.
Jag utnyttjades medvetet av myndigheterna
som inte ville medge
att de godkände sådan aktivitet.
Mitt avlägsnande från Nordirland och mitt förhör
var båda riggade.
Det följdes av en mordanklagelse.
En kollega till mig försvann.
Man fann hans kropp flytande i en flod.
Obducenten sa att han fann skador på näsan
som hade orsakats av ett kampsportsslag...
...alltså nån med militär bakgrund.
Jag fälldes och dömdes till tio år.
Fallet mot Wallace var extremt svagt.
Det fanns bara indiciebevis.
Jag hade inga tvivel
att Colin Wallace var oskyldig till dråp.
Jag tror faktiskt att Wallace blev ditsatt.
Ditsatt av vem?
Av underrättelsetjänsten i det här landet tror jag.
Det finns ingen mening att skjuta budbäraren. Han ska bli misstrodd.
Skjuter man budbäraren väcker det tvivel och frågor.
Budskapet i det här är
att folk som funderar på att blåsa i visselpipan inte ska det.
FOLK BÖR INTE INFORMERA MI5
Systemet, för att skydda sig självt...
...går till extrema längder för att förgöra alla...
...som påstår maktmissbruk.
Att användas som brickor
i deras politiska spel är...
Jag skämdes.
Eftersom jag hade sån respekt för det brittiska folket
kändes det som att jag förrådde saker jag älskade.
Men vikten kan bli så tung att man...
...inte kan fungera.
Så många gånger har jag vaknat på morgonen och...
...varit ledsen att jag är vaken.
Jag har nyligen diagnostiserats med varaktig personlighetsförändring.
Jag hade aldrig hört det.
Man kliver in i en händelse...
...och...
...kommer ut på andra sidan som en helt annan person.
Jag var en kaxig,
självsäker musiker.
Jag var...
...jättenöjd med livet.
Min fru likaså.
Vi var lyckliga tillsammans och...
...helt plötsligt hände det här.
Jag minns att jag frågade min fru Anne:
"Förändrades jag verkligen efter det?" Och hon sa: "Det var...
...som att lära sig leva med nån annan.
Och automatiskt lära sig att älska nån annan."
Det enda jag nånsin var bra på i livet
var att spela det här instrumentet.
Det var det enda jag kunde...
...göra utan att oroa mig eller tänka.
Jag behövde inte ens repa. Det var en sån sak.
Och det var borta.
Länge efteråt kände jag
att det inte fanns nåt annat jag kunde bidra med.
Jag insåg att den personen var...
...kvar på en åker sen den 31:a...
...juli 1975.
År 2006
fick jag ett samtal från polisen James O'Neill.
James O'Neill var brottsplatsutredare vid vår händelse.
Han kallades att samla in bevisen på morgonen.
När jag träffade James var hans anteckningar fläckfria.
Han var väldigt professionell.
Men han tog också med...
...obduktionsbilderna.
James sa: "Jag har bilder som inte är enkla att titta på."
Jag sa: "Jag är redo att se dem."
De var hemska.
Det var bilder på killarna i bårhuset.
De var väldigt illa skadade.
Hemskt.
Efter händelsen
hade jag blockerat de tankarna.
Jag insåg att fram tills dess hade jag inte accepterat att de var döda.
Jag tänkte att det var en mardröm och ett misstag.
Även efter alla dessa år.
För mig var inte Tony död.
Ingen kunde döda Fran O'Toole. Han var för stor.
Brian McCoy är förmodligen med sin familj.
I mitt bakhuvud var det inte rationellt.
När man måste se dem så...
...så var de döda.
Det fanns en tid där jag tänkte:
"Jag kanske är död."
Och att jag inte accepterade min egen död.
Det är en fråga som kommer upp då och då.
Jag var lättad att jag inte fanns med bland bilderna.
Det blev en sorts drivkraft...
...att lösa allt och smärtan inom mig.
Man kan inte göra det utan att ta stegen. Och det var ett enormt steg.
Det var en bekräftelse
att vår utredning var rätt sak att göra och gå vidare med,
med än större beslutsamhet.
Det var brittisk terrorism i Irland
som gjorde att jag hamnade här.
Jag ska fullfölja det här.
Supermakten ska veta att de varit i en strid...
...för jag ger mig inte.
De mördade mina vänner och lämnade mig att dö.
De försökte sätta dit mig och min familj som terrorister.
Jag har vaknat. De ska få för det här.
Vi har...
...ett rättsfall mot det brittiska försvarsdepartementet.
Jag vill att Storbritannien ska erkänna sitt brott och säga att...
...det aldrig kommer hända igen.
Steven och jag...
...jobbar tillsammans med rättsfallet i Belfast i High Court.
Det är förskräckligt...
...att de inblandade myndigheterna har låtit oss vänta...
...i över 42 år på rättvisa.
De har försökt med alla trick.
De har försenat och slingrat sig.
Vi hade vad som kallas editionsföreläggande.
De överöste oss med dokument.
Alla sorters skurkstreck de kom på.
Men det gör oss än mer beslutna.
Steve Travers, en av överlevarna av Miami Showband-massakern,
är med mig i studion. Välkommen hit.
Tack, Pat.
Vi har kämpat för nåt som heter editionsföreläggande.
Jag tror det var den 30 augusti som domaren beviljade oss...
...åttiotvå av 84 dokument.
Samtidigt får ni
information från Irlands regering som är märklig.
Jag har precis fått det här brevet. Det är från Ulster Frivilligstyrka.
Det finns ett brev som Irlands regering har haft i 30 år
från UVF som berättar för Irlands regering att
MI5 har bett UVF
att lönnmörda Charlie Haughey.
De berättade det för vår regering eftersom
de ville påpeka att de inte ville vara delaktiga i det.
De har ett brevhuvud. Jag visste inte att de hade det
men tydligen var det så.
Det är daterat till femte i åttonde, 1987.
Och det står: "Colin Wallace, Fred Holroyd
sa sanningen när de avslöjade att
brittisk underrättelsetjänst låg bakom mord, kidnappningar..."
Det var ett brev som klagade över behandlingen av UVF av
MI5 som de erkände att de jobbade med.
De hade fått felaktiga tändhattar
och felaktiga bomber av MI5.
Och de sa: "...som i fallet med Miami Showband."
Nåt så viktigt som detta kunde ha gett oss ett avslut för 30 år sen.
-Trevligt att träffas. -Hur är det?
-Bara bra, tack. Själv då? -Bra, tack.
Det fanns en kontext till vad som hände...
...i Miami Showband-attacken.
Jag förstår det som, och jag var nära tankesättet...
...hos Ulster Frivilligstyrka,
att...
...det inte fanns nån avsikt i den UVF-operationen...
...att döda medlemmar ur Miami Showband.
Det skulle jag inte acceptera.
Alla fakta går helt emot det.
Men jag tror inte att det är...
...hjälpsamt för oss att argumentera över semantiken i det här.
Hela händelsen var en katastrof.
Ett av de
hinder för läkning och försoning är det faktum att
ansvaret inte tas av varken
de lojalistiska eller republikanska paramilitärerna eller staten.
Så det är bra att vi kan sitta ner tillsammans
och att du kan ge din synvinkel
och att jag kan säga att jag inte håller med.
Och vi ställer oss inte upp, stormar ut och säger
att inget bra kan komma ur det här.
Ja, det är viktigt och vi måste försäkra oss om att...
...händelser i det förflutna...
...inte blir en del av framtidens politik.
Jag tror att det enkla budskap som måste nå fram...
...är att det aldrig ska finnas fler offer.
Det är uppmuntrande att höra.
Jag hoppas att det här blir...
...början på en process snarare än en enskild händelse.
-Ja, absolut. -Och en som har ett bredare...
...deltagande.
Det är betydelsefullt att de som var ansvariga för det hemska illdådet
har suttit ner med oss
och lovat att försöka rätta till saker.
Och det faktum att han gick med på att filmas...
...å organisationens vägnar är jättestort.
SANNINGS- OCH FÖRSONINGSEVENT FEBRUARI 2018
Med tanke på vilken typ av rättvisa vi faktiskt... Jag vill se sanningen.
Och om det finns en amnesti så håller jag med.
En villkorlig amnesti om folk stod upp och sa sanningen.
De verkliga ledarna vi behöver är de som håller upp
hemskheter från båda sidor och säger: "Det finns ingen här
som har monopol på lidande och förlust.
Och ingen här har monopol på skurkstrecken
som pågick i över 40 år."
Jag har nog inget annat syfte i livet förutom det här.
Jag hade inte erkänt det för ett par år sen. Det har definierat mig.
Vi kanske kan göra skillnad på nåt sätt.
Allt sånt gör det värt det för mig.
Det kanske får mig ifrån åkern.
Och alla pengar som jag haft
De lät jag gå i vänners lag
Och allt det dumma som jag sagt
Det vill jag inte minnas mer
Så låt oss ta ett avskedsglas
Godnatt, må glädjen lysa er
Jag ville aldrig bli nåt annat än basist.
Det var allt.
När jag spelar musik idag kan jag vara personen jag var.
Eftersom...
...det är det enda jag hade då
som jag har än.
Och alla vänner som jag haft...
Musik är ett gemensamt språk. Det uppskattas och älskas...
...av alla oavsett vad deras...
...politiska och religiösa åsikter är.
Vi förde ihop samhällen.
När vi spelade lämnades sekterismen utanför.
Det är musikens kraft.
De som gör såna här saker är rädda för skönhet.
De är rädda för all godhet som finns i samhället.
Ljudet av musiken
kommer överleva ljudet av deras vapen och bomber.
Så låt oss ta ett avskedsglas
Godnatt, må glädjen lysa er
Fred Holroyd anlitade en jurist
att radera registret över hans mentala lämplighet.
Han fick aldrig återvända till armén.
Collin Wallace satt flera år i fängelse,
men friades sen efter att det fastställts
att falska bevis hade presenterats under rättegången.
Den brittiska regeringen har inte svarat på bevisen
som binder MI5 till Miami-attacken.
Stephen och Des kämpar för sanningen.
Undertexter: Sabina Svensson