Downloaded from YTS.MX
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎IRLANDA DE NORD - 1975
‎Problemele de aici, din Irlanda de Nord... ‎Au fost 30 de ani de conflicte.
‎În acea perioadă au fost uciși ‎aproximativ 3.700 de oameni
‎și au fost răniți aproape 40.000.
‎Rezultatul a fost ‎o generație întreagă de adolescenți
‎care a crescut ‎fără condițiile sociale normale
‎pe care le au copiii din alte părți.
‎De asta e atât de important ‎ca divertismentul să supraviețuiască.
‎Acum s-ar putea să se închidă ‎multe săli de concerte.
‎Și asta din cauza a ce s-a întâmplat ‎cu cel mai popular grup din Irlanda.
‎Acel grup putea umple ‎orice sală de concerte.
‎Se numea Miami Showband.
‎Îmi lustruiesc pantofii
‎Uit de plictiseala de peste zi
‎Și mă duc seara-n oraș
‎Miami Showband era ‎trupa cea mai strălucitoare a Irlandei.
‎De multe ori, nici nu auzeam ce cântam.
‎Erau prea multe țipete.
‎Merg cu mașina pe stradă ‎Ca o vedetă adevărată
‎Simt că...
‎Te îngrămădeai. Nu-ți păsa
‎prin ce durere treceai. ‎Odată ce ajungeai acolo, te țineai bine.
‎Erau superstarurile noastre.
‎Eram extrem de fericit.
‎Eram liderul uneia dintre cele mai bune ‎trupe din lume.
‎Beatles din Irlanda.
‎Noapte nebună
‎Voi avea o noapte nebună
‎TRUPA PRINSĂ ÎN CAPCANA MORȚII
‎TREI MEMBRI MIAMI SHOWBAND
‎Am fost distrus.
‎ÎMPUȘCAȚI MORTAL
‎De ce-ar fi vrut cineva să le facă rău?
‎Toată lumea iubește muzica.
‎Muzica n-a mai fost niciodată la fel.
‎Muzica a murit ‎în noaptea în care au murit membrii Miami.
‎Credeți că asasinarea membrilor ‎Miami Showband a fost întâmplătoare?
‎Nu cred asta. Ei erau ținta.
‎Oamenii de aici au fost șocați profund.
‎Sunt hotărât să aflu cine i-a ucis ‎pe membrii Miami Showband,
‎chiar dacă ajung până la conducătorii ‎guvernului britanic.
‎Au trecut 40 de ani, dar, în sfârșit, ‎ne apropiem de adevăr.
‎M-am născut și am crescut ‎în South Tipperary, în Irlanda.
‎Mult mai la sud de unde a pornit ‎Problema irlandeză, în Irlanda de Nord,
‎care face parte din Regatul Unit.
‎Tatăl meu era naționalist.
‎Tata și-ar fi dorit o Irlandă unită.
‎Asta vor irlandezii.
‎Însă nu uram, ‎nu ne displăcea Marea Britanie.
‎Tata s-a înscris voluntar
‎în Armata Britanică, la izbucnirea ‎celui de-al Doilea Război Mondial.
‎Am fost crescut să respect uniforma.
‎Ei reprezentau binele.
‎Nu am avut ‎niciodată suspiciuni în legătură cu...
‎Irlanda sau cu Marea Britanie.
‎Nu știam nimic despre politică.
‎Părinții mei au văzut...
‎ce poate face politica, așa că...
‎s-au bucurat când am început ‎să cânt la un instrument
‎și să mă concentrez la asta.
‎- Salut, băieți! ‎- Mă bucur să vă văd.
‎Ce faci?
‎În '62 și '63 trupa Beatles ‎a devenit cunoscută în toată lumea.
‎Iubește-mă
‎Am auzit „Love Me Do” la radio.
‎Deci, la vârsta de 11 ani, am decis ‎să fac parte din Beatles. Era simplu.
‎Într-o zi, un tânăr m-a întrebat
‎dacă nu vreau să cânt la chitara bas ‎în trupa sa.
‎Nu cântasem niciodată la chitară bas.
‎Însă, dacă era bine pentru Paul McCartney, ‎era bine și pentru mine.
‎Și-n momentul în care am atins-o,
‎parcă m-a băgat cineva în priză.
‎Am cântat până am făcut bășici la degete.
‎Am început să fiu mai bun ‎și s-o înțeleg.
‎Veniți să dansăm pe ritm de rock-and-roll
‎Așa a început cariera mea în muzică.
‎Și am ajuns în top foarte repede.
‎Pe atunci, ‎conflictele din Irlanda erau în toi.
‎IRLANDA DE NORD - 1973
‎Încărcați tunul!
‎Tot mai multe bombe lasă în urmă ‎grămezi de pietriș în Irlanda de Nord.
‎Nu va fi pace până când acești oameni ‎nu vor recunoaște
‎că Irlanda de Nord ‎face parte din Regatul Unit
‎și așa va rămâne.
‎Unioniștii din nord, ‎majoritatea protestanți,
‎voiau ca Irlanda de Nord să rămână ‎parte a Marii Britanii.
‎Și naționaliștii, majoritatea catolici, ‎voiau o Irlandă unită.
‎IRLANDA PENTRU IRLANDEZI
‎Protestanții și catolicii ‎nu vor mai fi prieteni.
‎Există resentimente.
‎Cel mai important grup paramilitar ‎al loialiștilor era UVF,
‎Forța Voluntarilor din Ulster.
‎Iar republicanii ‎aveau grupul Provisional IRA,
‎Armata Republicană Irlandeză.
‎BOMBARDAMENTE IRA, BELFAST
‎În timp ce terorismul ambelor grupuri ‎devenea tot mai violent,
‎civilii sufereau cel mai mult.
‎Însă, în același timp
‎trupele erau foarte populare în Irlanda.
‎Și-n nord și-n sud.
‎Rock-and-roll să ascultați
‎Oricum voi preferați
‎Și acestea cântau ‎cea mai cunoscută muzică de atunci,
‎orice muzică dansantă.
‎Lumea trupelor muzicale era fantastică
‎deoarece erau o alinare pentru oameni, ‎care trăiau în timpul Problemei irlandeze.
‎Să mergi la un concert era ca o terapie.
‎Pe atunci erau multe trupe,
‎însă cea mai importantă ‎era Miami Showband.
‎Trebuia să dau o probă,
‎dar eram absolut sigur ‎că mă vor primi.
‎Atât de încrezător eram.
‎Nici măcar nu-ți știu numele
‎FRAN O'TOOLE ‎SOLIST PRINCIPAL, THE MIAMI SHOWBAND
‎Nu-mi păsa pentru că eram sigur
‎Că tu-mi erai sortită
‎Îmi amintesc de solistul lor, ‎Fran O'Toole, deoarece era un idol.
‎Toate fetele îl iubeau.
‎Aveau poze cu el în dormitor, ‎chestii de-asta.
‎A fost descris odată drept cel mai bun ‎cântăreț de soul din Irlanda.
‎Atât de bun era.
‎Acest show se numește ‎Me and My Music.
‎Și conține melodii pe care le-am scris ‎cu un prieten pe nume Des Lee.
‎N-am închis un ochi
‎Des era liderul trupei.
‎Nu pot să gândesc
‎Și scria mult. ‎Scria versuri împreună cu Fran.
‎Dormeam...
‎beam și mâncam muzică.
‎Nu-i nimic greșit
‎Instrumentul meu principal era saxofonul.
‎Brian McCoy era foarte respectat ‎în industria muzicii.
‎Cânta minunat la trompetă și-și adora ‎familia, copiii și câinele.
‎Ray Millar era toboșarul.
‎Te simțeai bine cu el și cu muzica lui.
‎Chitaristul nostru, Tony Geraghty, ‎era extrem de talentat.
‎Ne-am apropiat foarte repede.
‎Se uita la mine și zâmbeam
‎și puneam ceva mai mult în muzică. ‎Era ca un fel de telepatie.
‎Cu toții locuiam în Irlanda, în Dublin,
‎dar eram extrem de populari ‎în Irlanda de Nord.
‎Pe atunci aveau loc ‎niște atrocități groaznice.
‎Dar, în mijlocul acestor crime ‎și acestui scandal,
‎eram la fel de populari în ambele părți,
‎și-n nord și-n sud, ‎având un public mixt.
‎Te uitai la oamenii din public și...
‎nu știai care-i catolic ‎și care-i protestant.
‎Cu toții arătau și vorbeau la fel.
‎Pe atunci,
‎chiar nu știam
‎ce religie aveau membrii trupei.
‎Ray Millar și Brian McCoy
‎erau din nord, deci, protestanți. ‎Restul erau catolici.
‎Religia și politica nu contau.
‎Singura întrebare care se punea era:
‎„Cât de bine cânți?”
‎Atât. Asta era religia noastră: muzica.
‎Precum celelalte trupe din circuit,
‎treceam granița în nord săptămânal.
‎Credeam că muzicienii au imunitate.
‎Nicio trupă nu era afectată ‎de problemele din Irlanda de Nord.
‎Deci...
‎ceea ce ni s-a întâmplat pe 31 iulie ‎a fost un șoc teribil.
‎BANBRIDGE ‎IRLANDA DE NORD
‎Trebuia să cântăm la Castle Ballroom, ‎în Banbridge.
‎Banbridge e în Irlanda de Nord.
‎DANS
‎Noi veniserăm din Dublin, ‎adică din Republică.
‎Am ajuns acolo,
‎totul era normal.
‎În noaptea aceea,
‎strigau: ‎„Bateți din palme! Dați din picioare!”
‎Ăsta era hitul lui Fran.
‎Bateți din palme
‎Dați din picioare
‎Îmi amintesc de „Bateți din palme, ‎dați din picioare”,
‎deoarece săream ca nebunii.
‎Am luat-o razna când au cântat-o!
‎Am zis că e ultima melodie
‎și oamenii au început să țipe.
‎Voiau mai mult, tot mai mult. ‎Doar asta auzeam.
‎Am plecat din Banbridge ‎pe la două dimineața.
‎Eram cinci în dubiță, ‎deoarece Ray, toboșarul,
‎se întorsese în Antrim cu mașina lui.
‎Și după vreo zece, 15 minute
‎am văzut luminile...
‎care ne cereau să oprim.
‎Brian s-a întors și a zis: ‎„Băieți, e control.”
‎În nord puteai fi oprit de...
‎autorități.
‎În noaptea aceea,
‎ne-au cerut să coborâm din mașină.
‎Am ieșit...
‎și stăteam lângă dubiță.
‎Am văzut vreo cinci soldați. ‎Toți aveau arme automate.
‎Soldații erau foarte prietenoși. ‎Chiar glumeau cu noi.
‎Dar a venit un om care părea ‎a fi la conducere.
‎Când a apărut, glumele au încetat.
‎Când a vorbit, ‎am auzit un accent englezesc
‎foarte ușor de recunoscut și distins.
‎Nu era din Irlanda de Nord.
‎Când erai oprit la un punct de control ‎în Irlanda de Nord,
‎nu era normal să auzi un accent britanic.
‎Acea voce a ieșit în evidență.
‎Brian mi-a făcut semn cu cotul
‎și mi-a zis: „Scăpăm repede. ‎E Armata Britanică.”
‎M-am simțit în siguranță.
‎Pentru mine, ‎uniforma însemna lege și ordine.
‎Erau acolo ca să ne apere.
‎Și atunci am auzit că soldații au deschis ‎portierele Volkswagen-ului nostru.
‎Și apoi...
‎Dubița a explodat. Era foc peste tot.
‎Și focuri de armă. Și țipete.
‎Și plânsete. Era o nebunie.
‎Suflul bombei din dubiță
‎m-a aruncat peste șanț, în câmp.
‎Vedeam doar roșu în fața ochilor.
‎Totul era cu încetinitorul. ‎Am încercat să fug. Am auzit armele.
‎Soldații au sărit pe câmp după noi
‎și-au început să tragă.
‎L-am auzit pe Fran zicând:
‎„Vă rog... nu... nu trageți! Vă rog!”
‎Și am auzit voci țipând,
‎zicând:
‎„Sunteți siguri ‎că nemernicii ăștia sunt morți?”
‎Au auzit o voce, cu un accent ‎din Irlanda de Nord, care a zis:
‎„Haideți! I-am nimerit ‎pe nemernici. Sunt morți.”
‎M-am întors pe drum.
‎Era ca o scenă de război.
‎Era sânge peste tot.
‎Bucăți din corpurile oamenilor.
‎I-am strigat pe Fran, Brian și pe Tony.
‎Niciunul n-a răspuns.
‎Steve gemea.
‎Am zis: „Steve?
‎Mă duc la secția de poliție Newry ‎după ajutor.”
‎ȚINEȚI STÂNGA
‎SECȚIA DE URGENȚE
‎Am ajuns la serviciu dimineața ‎și-am văzut că cei din Miami Showband...
‎fuseseră atacați...
‎ASISTENTĂ
‎...și trei membri fuseseră uciși.
‎Iar unul era la terapie intensivă.
‎Am fost împușcat cu un...
‎glonț „dumdum”, adică exploziv.
‎A explodat în...
‎vreo 16 bucăți înăuntrul meu.
‎M-a rănit grav.
‎Echipa medicală se îngrijora pentru el.
‎Cu toții erau...
‎foarte îngrijorați.
‎M-am rugat la Dumnezeu să trăiască.
‎Așteptam ca Brian să ajungă acasă la două.
‎Și am adormit ‎și n-am auzit pe nimeni venind.
‎Dimineața, pe la șapte, m-a sunat ‎cumnatul lui Brian.
‎Mi-a zis: „Am auzit că o trupă ‎a fost atacată la graniță.”
‎Zic: „Dar...
‎Nu știu. Am o presimțire rea.”
‎Am dat drumul la radio, ‎pentru știrile de la ora opt.
‎Și au anunțat că Brian a fost ucis.
‎Când m-am trezit la spital,
‎am zis: „Cum se simt Tony ‎și Fran și Brian?
‎Când pot să-i văd?”
‎Toți îmi ziceau: „Unii se simt mai bine, ‎alții nu.”
‎Dar până la urmă mi-au zis...
‎că erau morți.
‎Toți banii ce i-am avut
‎ÎNMORMÂNTAREA LUI FRAN O'TOOLE ‎1 AUGUST, 1975
‎I-am cheltuit
‎Cu prieteni buni
‎Și tot răul
‎Mi l-am făcut
‎Doar mie
‎Fiul meu!
‎ÎNMORMÂNTAREA LUI TONY GERAGHTY
‎SĂLILE DE DANS SUNT GOALE ‎ȘI FAMILIILE JELESC
‎În dimineața de după masacru...
‎polițiștii m-au dus într-o cameră...
‎și m-au rugat să-i ajut să facă ‎un portret-robot al celor
‎pe care mi-i amintesc de noaptea trecută.
‎Și mi-a rămas în minte un lucru.
‎Mereu am fost fanul lui Buddy Holly.
‎Unul dintre tipii ăștia avea ‎niște ochelari cu rame groase și negre.
‎I-au găsit ochelarii pe drum.
‎Așa l-au prins pe unul dintre criminali.
‎POLIȚIA E PE URMELE UCIGAȘILOR
‎Doi bărbați au fost arestați ‎și acuzați de crimă.
‎După ce mi-am revenit,
‎am început să-mi dau seama că eram martor.
‎Eram...
‎nesiguri dacă să ne întoarcem ‎pentru a depune mărturie.
‎Dar i-am zis lui Stephen:
‎„Trebuie să facem asta pentru băieți.
‎Trebuie să mergem la tribunal ‎și să ajutăm la condamnarea lor.”
‎POVESTEA ÎNFIORĂTOARE ‎SPUSĂ LA TRIBUNAL
‎Când i-am văzut ‎pe criminalii prietenilor mei,
‎nu i-am recunoscut. ‎Des l-a recunoscut pe unul.
‎Familiile acuzaților strigau la mine:
‎„Într-o zi te vom ucide! ‎Nu contează unde,
‎nu contează când!”
‎Dar când am menționat
‎că în noaptea incidentului
‎un ofițer britanic
‎a venit acolo și că el era la conducere,
‎nu ne luau în seamă. Ni se zicea:
‎„Aici greșiți.” Sau: „Nu contează.”
‎Pe atunci nu mă interesa.
‎Voiam ca totul să se termine
‎și, dacă erau vinovați, să-i închidă, ‎iar dacă nu, să ne lase să plecăm.
‎Ei bine, avem doi din trupa originală. ‎Îl avem pe Ray,
‎toboșarul,
‎și pe Stephen, la chitară bas. ‎Doi membri.
‎- Și tu. ‎- Da, cu mine suntem trei.
‎Faptul că am reunit trupa Miami a fost...
‎mai degrabă o naivitate.
‎Voiam să uităm totul.
‎Fără a cânta vreo notă,
‎trupa Miami a devenit iarăși ‎trupa de top a Irlandei.
‎În special, ‎datorită compătimirii pe care o primeau.
‎Veneau și mai mulți oameni.
‎O isterie.
‎Aveam impresia că veneau să ne vadă, ‎nu să ne audă.
‎Era un fel de turism, ‎nu veneau pentru muzică.
‎Dacă i-ai putea vedea
‎Nu trebuia să mă întorc. Eram...
‎traumatizat.
‎Mi-am revenit fizic...
‎destul de repede. Eram tânăr. ‎Aveam doar 24 de ani.
‎Dar ceva...
‎te apasă și te oprește ‎din a avea o viață normală.
‎Conducerea m-a convins ‎să mai rămân până în vară.
‎Abia așteptam să ies din trupă.
‎Am decis să plec cu Anne în Londra ‎și să începem o viață nouă.
‎Și să devin anonim.
‎M-am gândit: „Nu va mai trebui
‎să-mi fac griji.
‎Voi sta aici și voi uita ‎de noaptea aceea.
‎O voi face uitată.
‎Asta nu mai face parte din viața mea. ‎E în trecut.”
‎Am locuit în Londra timp de 17 ani.
‎Însă, indiferent ce-aș fi făcut,
‎nu puteam scăpa de chestia asta.
‎În timp ce noi eram în Londra, ‎Irlanda s-a schimbat.
‎Ne-am zis: „E sigur acum.
‎Să ne mutăm înapoi în Irlanda.”
‎Însă au început să se pună întrebări ‎despre uciderea membrilor Miami.
‎UCIS
‎Mi s-a cerut să depun mărturie ‎la tribunalul Barron.
‎Ceea ce sugera că cei care au fost ‎răspunzători de crime
‎nu erau doar niște golani.
‎Poate că merită să punem aceste întrebări.
‎Mi-am zis:
‎„Le-o datorez... nu doar băieților uciși, ‎nu doar prietenilor mei,
‎ci și mie însumi. Trebuie să primesc ‎răspunsuri. A trecut mult.”
‎Atunci am întâlnit-o pe Margaret Urwin,
‎care investigase deja mai multe cazuri, ‎inclusiv pe-al nostru.
‎E clar că trupa Miami fusese ținta.
‎Intenția era
‎ca bomba să-i ucidă pe toți.
‎Dar bomba a explodat prematur.
‎Cadavrele a doi bărbați au fost găsite ‎în apropierea dubiței.
‎Aceștia erau Harris Boyle ‎și Wesley Summerville.
‎După tatuaje, și-au dat seama
‎că erau membri ‎ai Forței Voluntarilor din Ulster, UVF.
‎TRUPA POP A FOST MĂCELĂRITĂ ‎DE UN ATAC AL UVF
‎Evident, auzisem de UVF, ‎Forței Voluntarilor din Ulster.
‎Dar n-am știut nimic despre ei ‎până la investigație.
‎Paramilitarii precum cei din UVF
‎erau pregătiți să facă absolut orice ‎pentru a menține unirea cu Marea Britanie.
‎- Aveți arme? ‎- Da.
‎- Și sunteți gata să le folosiți? ‎- Da.
‎- Și le-ați folosit? ‎- Da.
‎S-au făcut multe arestări după atac.
‎Doi dintre cei acuzați erau ‎Thomas Raymond Crozier
‎și James Roderick McDowell.
‎Și ei erau membri UVF.
‎„Crimele, ca în cazul Miami Showband, ‎trebuie oprite”, a spus judecătorul
‎și i-a condamnat pe cei doi
‎la cele mai lungi sentințe pe viață ‎din istoria Irlandei de Nord.
‎Și mai apărea un nume.
‎Filiala locală a UVF
‎se alesese recent cu un nou lider, ‎pe nume Robin Jackson,
‎cunoscut ca „Șacalul”.
‎Probabil că Robin Jackson a fost ‎ucigașul cel mai prolific
‎din întreaga istorie a conflictelor ‎din Irlanda de Nord.
‎Se crede că Jackson a ucis ‎între 50 și 135 de oameni,
‎fie cu mâna lui, fie cu banda lui.
‎Și foștii colegi de închisoare ‎ai lui Jacskon,
‎fără legătură cu crimele ‎trupei Miami, ziceau că-și ridica tricoul
‎și le arăta urmele de arsură ‎pe care le avea din cauza acelei bombe.
‎Robin Jackson a fost adus ‎pentru a fi interogat
‎în legătură cu masacrul Miami Showband.
‎Am fost polițist activ timp de 37 de ani.
‎Eram șeful serviciilor secrete din zona ‎unde locuia Jackson.
‎Jackson era una dintre țintele noastre.
‎Se considera că fusese implicat ‎în masacrul Miami Showband
‎deoarece, în primul rând, ‎zona în care s-a întâmplat
‎era teritoriul lui Robin Jackson,
‎el era lider în UVF
‎și era partener cu Boyle și Sommerville.
‎Însă nu aveau destule dovezi.
‎Și Jackson ‎nu a zis nimic la interogatoriu.
‎Așa că a plecat liber.
‎Deoarece voiam să știu mai multe,
‎am discutat cu doi foști ofițeri ‎ai Serviciilor Secrete Britanice.
‎La sfârșitul anilor '60 ‎și începutul anilor '70
‎am fost staționat în Irlanda de Nord.
‎Eram ofițer senior al Serviciilor Secrete.
‎Dar asta era doar o acoperire ‎pentru Operațiunile psihologice.
‎Rolul meu era să adun informații ‎despre cum să oprim
‎organizațiile teroriste.
‎Ne confruntam ‎cu un nivel incredibil de violență.
‎Oamenii uită acum ‎cât de violente au fost conflictele.
‎Treaba mea era să recrutez parteneri
‎din organizațiile teroriste ‎care să ne dea informații,
‎care să ne ajute să combatem terorismul.
‎Atât de partea protestantă, ‎cât și de cea catolică.
‎Spre sfârșitul perioadei mele acolo, ‎am lucrat pentru MI6.
‎MI6 e echivalentul britanic ‎pentru CIA-ul american.
‎Cu alte cuvinte, erau spioni.
‎Bănuiam
‎cine ducea luptele,
‎care era motivația lor politică
‎și ce încercau să obțină.
‎Motivul pentru care îl urmăream
‎pe Harris Boyle și pe banda aceea ‎era că știam că sunt teroriști.
‎Robin Jackson, Șacalul, ‎era golanul care se afirma acolo.
‎Se impunea prin forță în organizație.
‎Și cred că Robin Jackson a fost implicat ‎în atacul trupei Miami Showband.
‎Teroriștii au instalat ‎un punct de control fals,
‎îmbrăcați ca membri ‎ai Regimentului de Apărare Ulster.
‎Cu alte cuvinte, arătau ca cei din armată.
‎Regimentul de Apărare Ulster ‎era armata din Irlanda de Nord.
‎Cei doi care-au fost arestați ‎pentru crimele împotriva trupei Miami,
‎McDowell și Crozier, erau amândoi membri ‎în Regimentul de Apărare Ulster.
‎Mulți paramilitari loialiști ‎se infiltraseră în armată
‎și furau arme de acolo și le foloseau ‎pentru a ucide oamenii.
‎O singură rafală, dacă vreți. ‎Dar, când trageți, trageți rafale scurte,
‎câteva gloanțe.
‎Și vă dați seama
‎după trăgaci. ‎Apăsați, unu, doi, dați drumul.
‎Robin Jackson fusese și el membru ‎al Regimentului de Apărare Ulster
‎la începutul anilor 1970.
‎Până în 1972, aproape 100 de arme ‎fuseseră furate de la armată.
‎Era clar că fusese cineva din interior.
‎Credem că Robin Jackson
‎a fost unul dintre oamenii implicați.
‎Poliția a percheziționat casa lui Jackson
‎și a găsit niște muniție ‎pe care nu trebuia s-o aibă.
‎Dar Jackson a fost lăsat liber. De ce?
‎Aproape fiecare armă
‎folosită la masacrul Miami Showband
‎provenea de la armata sau de la poliția ‎din Irlanda de Nord.
‎Toate.
‎Oficialitățile au negat imediat
‎că poliția sau armata ‎ar fi fost implicate în atac.
‎ACUZATUL MAI ÎN VÂRSTĂ ‎ESTE THOMAS CROZIER
‎Și apoi Crozier a fost condamnat.
‎UN FOST MEMBRU UDR
‎Dle maior, oamenii nu înțeleg
‎cum de ucigașii membrilor Miami Showband
‎au fost primiți în UDR.
‎Dacă...
‎nu se știa nimic despre ei...
‎atunci când au depus cererea, ‎atunci nu ar fi putut
‎fi refuzați.
‎Eram unul dintre aceia care...
‎credeau că sunt ‎doar câteva elemente negative.
‎Că acești oameni erau ‎trădători sau excepții.
‎Nu voiam să cred că exista o coluziune.
‎Prin coluziune se înțelege
‎că teroriștii, ‎armata și poliția cooperează.
‎Voiam să cred că sistemul funcționa.
‎Anul 2005 a fost un an important.
‎E a treizecea aniversare ‎a masacrului trupei Miami Showband.
‎COMEMORARE - 2005
‎Ne-a adus tuturor aminte,
‎nu doar mie, ‎nu doar familiilor și prietenilor,
‎ci întregii țări, de la nord și la sud.
‎E greu să mă întorc azi aici.
‎În acest loc.
‎M-a forțat să mă gândesc la asta ‎într-un fel în care nu mă mai gândisem.
‎Că luptam pentru adevăr.
‎Nu era vorba doar de dreptate.
‎Am simțit o datorie.
‎Eram hotărât să continui.
‎TRUPA PRINSĂ ÎN CAPCANA MORȚII
‎Și în 2005 am făcut un progres.
‎L-am întâlnit pe Alan Brecknell ‎când investiga
‎moartea tatălui său, care a fost ucis ‎de aceeași bandă
‎care a ucis membrii Miami.
‎Cred că asta m-a făcut să încep treaba.
‎În 2005 și 2006.
‎Poliția din Irlanda de Nord a înființat ‎Echipa de Anchete Istorice
‎cu scopul de a încerca ‎să ofere răspunsuri familiilor.
‎Și să cerceteze fiecare moarte în parte.
‎Dosarele Serviciilor Secrete ‎au ieșit în sfârșit la lumină.
‎Au fost găsite de detectivii ‎din Echipa de Anchete Istorice.
‎Credeam că era un alt grup ‎căruia să-i spun ce s-a întâmplat.
‎Însă se pare că a fost important.
‎Informațiile care au fost făcute publice ‎sunt noi și deranjante
‎și se concentrează pe acest om, ‎comandantul UVF Robin Jackson.
‎Una dintre armele care a fost folosită ‎în atacul Miami,
‎un pistol Luger, a fost găsit ‎la zece luni după crime.
‎Pistolul avea un amortizor învelit ‎în bandă izolatoare.
‎Amprentele lui Robin Jackson ‎erau pe amortizor.
‎Dar departamentul care se ocupa
‎de amprente a făcut o greșeală în raport.
‎Și au zis că amprentele ‎se găseau pe banda izolatoare.
‎Robin Jackson a găsit un motiv
‎pentru care amprentele sale ‎s-ar fi aflat pe banda izolatoare.
‎E clar că cineva i-a dat informații.
‎Întrebarea care se pune este: ‎de ce i-a dat cineva din poliție
‎informația asta lui Robin Jackson, ‎dacă el era pe atunci
‎cel mai cunoscut huligan loialist
‎din nord?
‎Rezultatul cererii EAI ne-a oferit
‎un avantaj.
‎Era dovada finală.
‎EAI au aflat că detectivii ‎care l-au interogat pe Jackson
‎a făcut o plângere împotriva polițiștilor ‎care l-au informat pe acesta despre armă.
‎Raportul a fost ‎trimis mai departe și apoi... bum!
‎Nu s-a întâmplat nimic.
‎Nu sunt însemnări despre unde a ajuns
‎și ce s-a întâmplat.
‎Și n-a fost prima oară ‎când a scăpat de lege.
‎DUBLIN, IRLANDA ‎CU UN AN MAI DEVREME
‎În 90 de secunde,
‎centrul orașului Dublin a fost distrus.
‎Treizeci și trei de morți
‎și aproape 300 de răniți.
‎Până azi, rămâne cea mai cumplită faptă ‎a Problemei irlandeze.
‎Au mai fost bombe aici, ‎dar niciodată ca ieri.
‎În timpul orei de vârf,
‎au explodat trei bombe în Dublin,
‎iar apoi,
‎după vreo oră și jumătate,
‎o a patra a explodat în Monaghan, ‎Irlanda de Nord.
‎Întâmplarea groaznică din 1974
‎a fost cu doar un an înainte ‎de atacul asupra trupei Miami.
‎Mai 1974 și iulie 1975.
‎Vă spun că știu ‎și cred că unii dintre cei implicați
‎în atacul Miami Showband au avut de-a face
‎cu atacurile din Dublin și Monaghan.
‎Trei lideri loialiști au fost nominalizați ‎ca arhitecți ai atacurilor.
‎Harris Boyle, maior UVF,
‎și un ucigaș loialist, ‎cunoscut drept Șacalul.
‎Acelor persoane li s-a permis
‎să facă aceste fapte... știam cine sunt.
‎Aveam informații, ‎dar nu s-a făcut niciodată nimic.
‎Căpitanul Holroyd a fost surprins
‎că nu i s-a spus să investigheze ‎bombardamentele din Dublin,
‎el fiind ofițer al serviciilor secrete
‎în zona din care erau suspecții.
‎Avem o listă de nume căreia îi ziceam ‎Lista Protejată.
‎Cu un an înainte de atacul trupei Miami, ‎Collin Wallace a dat o listă.
‎O listă cu paramilitari loialiști.
‎PARAMILITARI LOIALIȘTI
‎Și pe acea listă se află niște nume ‎implicate în masacrul trupei Miami.
‎Colin Wallace a cerut permisiunea
‎să ancheteze ‎unii oameni de pe Lista Protejată.
‎Dar nu a primit-o.
‎Dacă Jackson...
‎și ceilalți oameni de pe listă ‎ar fi fost închiși,
‎arestați și acuzați,
‎nu i-ar mai fi ucis pe prietenii noștri.
‎Din punctul meu de vedere, ‎UVF avea legături prea strânse
‎cu unii membri ‎ai Serviciilor Secrete Britanice.
‎Eram cel mai tânăr ofițer senior ‎al serviciilor secrete din Minister.
‎Rapoartele mele erau foarte bune.
‎Și, dintr-odată, m-au dat afară.
‎Ce s-a schimbat?
‎Nu putem ajunge ‎decât la concluzia că teroriștii
‎lucrau cu sau pentru ‎Serviciile Secrete Britanice.
‎Datorită acestor dovezi și ale altora,
‎credem că Robin Jackson era agent.
‎Agenții lucrează ‎pentru Serviciile Secrete Britanice,
‎MI5 sau MI6.
‎Avem pe cineva care...
‎ucide oameni și e controlat de stat.
‎Deci, statul e complice, ‎din punctul meu de vedere.
‎Știam asta. Mulți știau asta.
‎Dar ce puteam facem?
‎Puteam doar să informăm sistemul.
‎Și dacă sistemul nu te lasă ‎să faci ceva, n-o faci.
‎Nu mai puteam să neg.
‎Asta... era coluziune, ‎făcea parte din sistem.
‎Și trebuia să aflu ‎cât de sus ajunsese totul.
‎Nu mă interesează să pedepsesc pe nimeni,
‎dar mă interesează ‎să schimbăm sistemul, deoarece
‎nu e corect să omori oameni nevinovați.
‎Mă pornesc greu.
‎Dar odată ce-o fac, nu mă mai opresc.
‎Cu cât am descoperit mai multe,
‎cu atât era mai evident un lucru.
‎Acel ofițer britanic ‎care a venit la fața locului.
‎Și-am început să mă gândesc...
‎poate că motivul pentru care ‎acel ofițer britanic
‎nu era băgat în seamă niciodată
‎nu era că nu era important, ‎ci pentru era foarte important.
‎Apoi, când am insistat ‎și-am întrebat EAI-ul:
‎„Vreau să știu mai multe ‎despre el”, a zis:
‎„Nu era un ofițer britanic.
‎McDowell se prefăcea că are accent ‎ca să te păcălească.”
‎Nu avea sens.
‎De ce ar încerca cineva ‎să-și modifice accentul, știind
‎că vei muri în 10 minute?
‎Nu purta nimeni cagulă.
‎Nu avea sens.
‎Am simțit că EAI încerca să nu implice ‎țara de pe celălalt mal al Mării Irlandei.
‎EAI fusese înființată de guvernul britanic ‎și răspundeau
‎în fața guvernului britanic.
‎Am avut încredere ‎că judecata lor va fi corectă,
‎precisă
‎și nepărtinitoare.
‎N-a fost așa.
‎Se străduiau să dea toată vina
‎pe cineva din Irlanda de Nord,
‎fie pe poliție sau pe UDR.
‎Nu voiau să implice Marea Britanie.
‎Când au văzut că nu accept asta,
‎m-au încolțit după o întâlnire.
‎A fost înfricoșător.
‎Au zis: „Nu știm de când ai început
‎să introduci Armata Britanică în asta!”
‎Asta m-a îngrijorat și m-am gândit:
‎„Cum pot dovedi că până acum am vorbit
‎despre Armata Britanică, nu despre UDR?”
‎M-am dus acasă și...
‎i-am zis soției mele: ‎„Cred că acum au câștigat.”
‎Și ea a rezolvat problema imediat.
‎Avea tăieturi din ziar
‎cu un interviu pe care l-am dat ‎la două săptămâni după incident.
‎Și am zis că Brian McCoy,
‎cel care cânta la trompetă, a zis: ‎„Stați liniștiți! E Armata Britanică.”
‎Le-am trimis asta ‎celor de la EAI și-am zis:
‎„Acum vă veți răzgândi ‎în legătură cu asta?”
‎Au refuzat să recunoască ‎și că le-am trimis acel text.
‎Nu am nevoie de investigații ca să știu ‎că a fost vorba de coluziune.
‎Nu am nevoie de investigații
‎ca să știu ‎că a fost un ofițer britanic acolo,
‎care se ocupa de acea operațiune. ‎Știu asta.
‎EAI-ul nu voia să-mi dea niciun răspuns ‎în legătură cu ofițerul britanic.
‎Așa că mi-am dat seama că aveam nevoie ‎de o altă sursă de informație.
‎Era evident că oamenii ‎cu care trebuia să vorbim...
‎erau cei care au fost închiși, ‎care au comis crima.
‎Crozier și McDowell.
‎Însă fuseseră deja eliberați ‎datorită acordului de pace.
‎După doi ani de discuții, ‎o generație de vărsare de sânge,
‎și zeci de ani de scindare și ironii, ‎a venit o nouă epocă a păcii.
‎Cei mai mulți prizonieri ‎eliberați de mine și de Tony Blair
‎erau în majoritate condamnați pe viață,
‎oameni care aveau pedepse ‎chiar și de 40 de ani.
‎Pentru a ajunge la ei,
‎aveam nevoie de permisiune
‎de la liderii organizației ‎din care ei făceau parte,
‎adică UVF.
‎PREGĂTIȚI DE PACE ‎GATA PENTRU RĂZBOI
‎Nu găsești
‎organizația UVF în Pagini Aurii.
‎Nu suni și ceri să vorbești cu UVF.
‎Dar mi-am amintit ‎că era un prieten de-al lui Fran O'Toole
‎care a fost implicat în acordul de pace,
‎drept legătură între UVF
‎și guvernele britanice și irlandeze.
‎Am fost contactat de Stephen Travers
‎care a citit multe despre cât am lucrat
‎cu loialiștii paramilitari ‎din Irlanda de Nord.
‎Și a simțit c-aș putea să-l ajut.
‎A venit și ne-a zis: ‎„Nu te vei putea întâlni
‎cu Crozier și McDowell.
‎Dar s-ar putea
‎să pot obține o întâlnire ‎cu un lider UVF.”
‎Cu un adjunct, cum se zice.
‎Numele de cod era Maestrul.
‎Chris m-a sunat și mi-a zis:
‎„Jos ne așteaptă un taxi. ‎Mergem să ne întâlnim cu el acum.”
‎M-am uitat la el și-am zis:
‎„Nu pot decât să ne ucidă!”
‎Ceea ce mi se părea logic,
‎dar ca să vedeți
‎cât de fericit eram
‎că mă apropiam de niște răspunsuri.
‎Maestrul s-a așezat și a scos
‎vreo opt, nouă pagini ‎de notițe scrise de mână.
‎Și a zis: „Știam că va veni și ziua asta.”
‎Maestrul mi-a zis că...
‎intenția lor era ‎ca noi să fim acasă, în pat,
‎când bomba ar fi explodat.
‎Și că ar fi dat de înțeles că pot lovi
‎în mijlocul Irlandei, în Dublin.
‎Dar știam ‎de la ofițerul de la fața locului
‎că era o bombă cu fitil scurt, ‎care-ar fi explodat în vreo 15 minute.
‎Ar fi explodat...
‎și ne-ar fi omorât pe toți.
‎L-am întrebat pe Maestru ‎despre ofițerul britanic. A fost...
‎chiar...
‎surprinzător. Nici n-a negat ‎c-ar fi fost un ofițer britanic acolo.
‎A zis:
‎„Englezul ăla a riscat ceva.” ‎Asta mi-a zis.
‎Însă era un nume care tot apărea.
‎În 1987 s-a discutat identitatea ‎acelui ofițer
‎în parlamentul britanic.
‎Voi citi ce s-a zis.
‎Citez:
‎„Se crede că căpitanul Robert Nairac
‎este probabil persoana ‎care a pus la cale uciderea
‎celor trei muzicieni din Miami Showband.” ‎Am încheiat citatul.
‎Dl Livingstone a înfuriat parlamentarii,
‎făcând o serie de acuzații nefondate ‎la adresa Irlandei de Nord.
‎Inclusiv faptul ‎că căpitanul Robert Nairac,
‎care a fost ucis de IRA în 1977,
‎ar fi organizat o serie de crime în zonă.
‎Dle Livingstone, care este scopul
‎aceste insulte nejustificate ‎adusă decedatului?
‎Cu cât mă implic mai mult în politică, ‎cu atât descopăr mai multe lucruri
‎despre care nu se știu multe.
‎De exemplu, ce se întâmpla cu adevărat ‎în Irlanda de Nord.
‎Și ce orori a comis Armata Britanică ‎în mod ilegal.
‎Nairac nu era un psihopat nebun ‎căruia îi plăcea să ucidă.
‎El credea că lucrează ‎în interesul Marii Britanii.
‎Credem că Robert Nairac era membru ‎al celei de-a 14-a Companii de Informații,
‎un grup obscur de contra-spionaj.
‎Se spune că vocea britanică auzită ‎pe acel drum,
‎în noaptea aceea, era a lui Nairac.
‎A fost văzut împreună cu Jackson.
‎Și cu Harris Boyle, ‎care a fost ucis la fața locului.
‎Cine știe cine era Robert Nairac?
‎Când l-am cunoscut, a zis că lucrează ‎pentru același ofițer MI6 ca mine.
‎Îl cunoșteam pe Robert Nairac.
‎Cred că era o persoană atât de...
‎entuziastă, încât ar fi putut fi manipulat
‎de cei de la Serviciile Secrete.
‎Mi-a zis că m-a mințit ‎în legătură cu scopul lui.
‎Imediat ce obținea informații, ‎făcea lucruri care,
‎credem noi, adică eu și Colin, că erau
‎ilegale și că se folosea de informații
‎ca să lucreze cu teroriștii.
‎IRLANDA DE NORD - 1987
‎Informațiile pe care le avem ‎de la membrii bandei
‎ne arată că căpitanul Robert Nairac, ‎care era în Forțele Aeriene Britanice,
‎a jucat un rol cheie în masacrul Miami.
‎Căpitanul Nairac le-a dat bomba ‎și armele pentru operațiune
‎într-o parcare abandonată ‎a unor magazine din Portadown.
‎Și sunt absolut sigur
‎că dacă aceste acuzații sunt adevărate, ‎căpitanul Nairac
‎urma doar niște ordine.
‎Trebuie să aflăm cine sunt ‎acei spioni de top din MI5
‎care au fost pregătiți să autorizeze ‎astfel de misiuni.
‎Care au fost pregătiți să vadă...
‎oameni nevinovați, ‎precum membrii Miami Showband...
‎uciși. Discutăm despre trădare ‎la cel mai înalt nivel.
‎Mă numesc Michael Mates. ‎Am fost membru în Parlament 36 de ani
‎și ofițer în armată 20 de ani.
‎Cât credeți...
‎că oamenii din Irlanda de Nord
‎își vor mai putea zice britanici?
‎Cât timp noi suntem în viață și cât vor.
‎Pe când eram în armată, am fost ‎de 5 ori în misiune în Irlanda de Nord.
‎Eram aproape în război cu acești...
‎Am fi fost în război dacă nu eram
‎pe teritoriu britanic.
‎Și te confruntai tot timpul
‎cu crime între cele două comunități.
‎Ambele părți ‎făceau niște lucruri îngrozitoare.
‎Și tot așa.
‎Și săraca Armată Britanică ‎trebuia să-i țină în frâu.
‎Eram mai degrabă...
‎atenți la ce făcea IRA-ul ‎decât... la ce făcea UVF-ul.
‎Luptătorii IRA continuă să tragă.
‎În acest moment, suntem în război ‎cu Armata Britanică.
‎Ei simbolizează tot ceea ce țara asta...
‎urăște de sute de ani.
‎Adică stăpânirea...
‎imperialistă britanică din Irlanda.
‎Soldații britanici.
‎Au înțeles curând cine era inamicul.
‎Nu erau protestanții.
‎Extremiștii protestanți
‎atacau armata foarte rar.
‎Așa că s-au gândit
‎că tipii ăia erau răi,
‎dar erau de aceeași parte.
‎Unde locuiesc eu,IRA-ul e singurul inamic.
‎Doar IRA-ul?
‎Da, IRA,
‎guvernul și cine pune bomba.
‎Teroriștii protestanți erau lăsați ‎să-și facă treaba.
‎Lucrau cu forțele de securitate ‎și eliminau...
‎pe oricine știau sau suspectau
‎că e membru IRA.
‎- Și când acestea... ‎- Îi ucideau.
‎Îi ucideau. Îi asasinau.
‎Britanicii foloseau localnicii ‎împotriva localnicilor.
‎S-au alăturat ‎celor care credeau că vor câștiga.
‎În cazul de față, UVF-ului.
‎Și îi foloseau pentru a învinge IRA-ul.
‎Asta fac britanicii. Așa și-au construit ‎imperiul și așa-l păstrează.
‎Au făcut asta în toată lumea.
‎Armata Britanică, fiind instruită,
‎a început să folosească ‎tactici excesive și ilegale.
‎De fapt, fuseseră declarate legale ‎de către autorități.
‎De propriile mele autorități, ‎de propriii mei politicieni,
‎iar totul începea de sus.
‎Eu și Collin Wallace ‎i-am scris dnei Thatcher
‎o scrisoare de 32 de pagini,
‎o listă de operațiuni ilegale ‎din Irlanda de Nord.
‎Și nicio informație n-a fost folosită.
‎Oamenilor li s-a permis să continue.
‎Guvernul a declarat în mai multe rânduri
‎că Irlanda de Nord face parte ‎din Regatul Unit.
‎Și așa va rămâne.
‎Atâta timp cât Parlamentul din Westminster ‎și oamenii de acolo sunt de acord.
‎Trebuia să facă ceva și n-a făcut.
‎Și apoi a negat c-ar fi văzut documentele.
‎Când am ridicat problema trupei ‎Miami Showband în Parlament,
‎a fost un moment ciudat. Deoarece ‎dna Thatcher era superioară tuturor.
‎Stătea acolo ca un stâlp.
‎Îi făcea pe toți să coboare privirea. ‎Îi puneau întrebări.
‎Și nu se uita la mine. Părea îngrijorată.
‎Am știut că se simte vulnerabilă.
‎Dna Thatcher face tot posibilul ‎pentru a împiedica investigația
‎și nicio democrație nu poate ‎asculta aceste acuzații
‎și refuzând să facă o investigație.
‎După mai multe dovezi, ‎mi-am dat seama că guvernul britanic,
‎prin armata sa,
‎ne-a ales să fim victime nevinovate,
‎să ne omoare pentru a putea
‎să-și atingă scopul politic.
‎Eram ținta lor ‎deoarece autoritățile britanice
‎doreau ca guvernul irlandez
‎să închidă granițele spre nord...
‎IRLANDA DE NORD
‎...ca IRA-ul, ‎care au făcut unele fapte oribile,
‎să nu poată trece ușor în sud, ‎unde erau în siguranță.
‎Așa că au hotărât: „Să le înscenăm asta...
‎celor mai nevinovați ‎și de încredere călători.”
‎Oamenilor care călătoreau des ‎în sud și-n nord.
‎Și am fi rămas în istorie
‎drept teroriști ‎care duceau bombe pentru IRA.
‎Când un guvern decide...
‎să-și ucidă propriii cetățeni
‎și să-i ucidă pe cetățenii țării vecine,
‎nu poate fi scuzat. ‎Nu există circumstanțe atenuante.
‎Nu poți alege pe cineva: ‎„Să-l ucidem pentru binele viitorului.”
‎Probabil că acești oameni vor zice
‎că fac asta pentru binele țării. ‎Și probabil c-o fac.
‎Asta e ironia. Însă asta nu e democrație.
‎Vor și una, și alta.
‎Vor să terorizeze teroriștii
‎și să pretindă că se supun legii.
‎Nu sunt de acord cu asta și am zis-o.
‎Am devenit o rușine.
‎Va trebui să fiu scos repede de aici, ‎înainte să aflu
‎mai multe decât știu deja.
‎Drept rezultat,
‎am fost scos din Irlanda ‎într-un mod destul de neplăcut.
‎M-au dus direct la Netley,
‎care e un spital de psihiatrie faimos
‎al armatei.
‎M-au ținut ilegal în spital
‎timp de o lună.
‎Și mai important, și asta are legătură ‎cu cazul lui Colin Wallace,
‎mi-au distrus reputația,
‎pentru ca nimeni să nu mai creadă ce zic.
‎Atât Holroyd cât și Wallace au dispărut.
‎Am fost manipulat ‎cu bună știință de autorități
‎care practic n-au vrut să recunoască
‎că autorizau în mod direct ‎aceste operațiuni.
‎Atât îndepărtarea mea din Irlanda de Nord, ‎cât și procesul meu
‎au fost măsluite.
‎Apoi am fost acuzat de crimă.
‎A dispărut un coleg de-al meu.
‎Și i-au găsit cadavrul într-un râu.
‎Legistul a zis că a găsit o rană la nas
‎care a fost cauzată de o lovitură ‎folosită în artele marțiale,
‎adică de cineva cu pregătire militară.
‎Până la urmă, am fost condamnat ‎la zece ani de închisoare.
‎Cazul împotriva lui Wallace ‎a fost foarte fragil.
‎Dovezile erau circumstanțiale.
‎Nu aveam nicio îndoială
‎că Colin Wallace nu era vinovat de crimă.
‎Cred că i s-a înscenat totul.
‎Cine să-i fi înscenat?
‎Cred că serviciile secrete din țară.
‎Ideea e să-i strici cuiva reputația.
‎Dacă-l omori, ridică semne de întrebare.
‎Mesajul e pentru oamenii
‎care se gândesc să tragă ‎un semnal de alarmă: „N-o faceți!”
‎OAMENII N-AR TREBUI SĂ DEA INFORMAȚII ‎PSNI MI5
‎Pentru a se proteja, sistemul
‎va face multe pentru a distruge pe oricine
‎care acuză abuzul de putere.
‎Faptul c-am fost pioni
‎în jocul lor politic...
‎Mă simt rușinat.
‎Deoarece respectam ‎britanicii atât de mult,
‎am simțit că aproape am trădat ‎ceva ce iubeam.
‎Numai că durerea ‎devine atât de apăsătoare...
‎încât nu mai poți respira.
‎Mă trezesc de atâtea ori dimineața și...
‎îmi pare rău că sunt treaz.
‎Recent am fost diagnosticat ‎cu tulburare de personalitate de durată.
‎Nu auzisem de asta.
‎Treci...
‎printr-o experiență...
‎și...
‎apoi devii
‎o persoană complet diferită.
‎Eram un muzician arogant
‎și încrezător.
‎Eram...
‎foarte fericit.
‎Soția mea e fericită.
‎Suntem fericiți împreună și...
‎dintr-odată, s-a întâmplat asta. Și...
‎Îmi amintesc ‎c-am întrebat-o pe soția mea, Anne:
‎„Chiar m-am schimbat după aceea?” ‎Și mi-a zis: „A trebuit...
‎să învăț să trăiesc cu o altă persoană.
‎Și să iubesc o altă persoană.”
‎Singurul lucru ‎la care m-am priceput în viață
‎a fost să cânt la acest instrument.
‎Doar asta puteam face...
‎fără să-mi fac griji, fără să gândesc.
‎Nici n-aveam nevoie să exersez, așa era.
‎Și s-a dus.
‎Și mult timp după asta am simțit
‎că nu pot contribui cu nimic ‎în lumea aceasta.
‎Și mi-am dat seama ‎că persoana aceea a fost...
‎lăsată pe acel câmp, pe 31...
‎iulie, în 1975.
‎În 2006,
‎m-a sunat un polițist ‎pe nume James O'Neill.
‎James O'Neill a fost polițistul ‎care a venit atunci la locul faptei.
‎A fost trimis pentru a aduna dovezi.
‎Când ne-am întâlnit, am văzut că luase ‎notițe într-un mod impecabil.
‎Era clar că era profesionist.
‎Dar a adus...
‎și fotografiile de la autopsie.
‎Mi-a zis: „Am niște poze, ‎dar nu-ți va fi ușor să le privești.”
‎I-am zis: „Sunt pregătit să le văd.”
‎Și erau groaznice.
‎Erau poze cu băieții la morgă.
‎Răniți foarte grav. Adică...
‎groaznic.
‎După incident,
‎mi-am scos asta din minte.
‎Și mi-am dat seama că până atunci
‎nu acceptasem că-s morți.
‎Credeam că într-un fel sau altul ‎e doar un vis urât. Că-i o greșeală.
‎Chiar și după atâția ani.
‎Pentru mine, Tony nu era mort.
‎Nimeni nu l-ar fi putut ucide pe Fran, ‎era o stea prea mare.
‎Probabil că Brian McCoy e cu familia sa.
‎În subconștientul meu, nu era logic.
‎Când îi vezi așa...
‎Știam că-s morți.
‎Și într-o perioadă mă gândeam:
‎„Poate că sunt mort.”
‎Și nu-mi accept propria moarte.
‎Mă mai gândesc la asta uneori.
‎Am fost ușurat că nu m-am văzut ‎în fotografiile acelea.
‎Într-un fel, a fost un imbold...
‎să trec peste asta, ‎peste durerea din mine.
‎De care nu poți trece
‎dacă nu faci anumiți pași. ‎Acesta a fost un pas uriaș.
‎A fost confirmarea
‎că am făcut bine că am investigat ‎și că trebuia să continuăm
‎cu și mai multă hotărâre.
‎Că în Irlanda exista
‎terorism britanic.
‎Și că asta m-a târât în povestea asta.
‎Și că ne vom vedea la final.
‎Vreau ca această superputere să știe ‎că sunt în război,
‎deoarece eu nu voi da înapoi.
‎Mi-au ucis prietenii. ‎Pe mine m-au lăsat să mor.
‎Au încercat să mă acuze pe mine ‎și pe familia mea că suntem teroriști.
‎M-am trezit. Pentru asta, îi voi înfrânge.
‎Am...
‎intentat un proces ‎împotriva Ministerului de Apărare.
‎Vreau ca Marea Britanie ‎să-și recunoască vina. Vreau să spună
‎că asta nu se va mai întâmpla.
‎Eu și Stephen...
‎lucrăm mult împreună
‎pentru acest caz din Belfast,
‎de la Curtea Supremă.
‎Este îngrozitor
‎faptul că autoritățile implicate
‎ne-au lăsat să așteptăm
‎peste 42 de ani
‎pentru a ni se face dreptate.
‎Au încercat toate tertipurile.
‎Ne-au amânat și s-au eschivat.
‎Ne-au obligat pe noi să căutăm.
‎Ne-au îngropat în documente.
‎Au încercat tot ce-au putut.
‎Dar asta ne-a făcut și mai hotărâți.
‎Stephen Travers, un supraviețuitor ‎al masacrului Miami Showband,
‎e cu mine în studio. Bine ai venit!
‎Mulțumesc, Pat!
‎Ne-am străduit să găsim informații.
‎Pe 30 august judecătorul ne-a dat
‎82 din 84 de documente.
‎Între timp, am primit
‎informații de la guvernul irlandez,
‎ceea ce e extraordinar.
‎Abia ce-am primit această scrisoare ‎de la Forța Voluntarilor din Ulster.
‎E o scrisoare ‎pe care guvernul irlandez o are
‎de 30 de ani,
‎de la UVF, ‎spunându-i guvernului irlandez că
‎MI5 le-a cerut celor din UVF
‎să-l asasineze pe Charlie Haghey.
‎I-au zis asta guvernului deoarece
‎voiau să se știe că n-au vrut ‎să aibă de-a face cu asta.
‎E pe o hârtie cu antet. ‎Nu știam că folosesc asta,
‎dar așa se pare.
‎Data este de cinci august 1987.
‎Aici scrie că: „Collin Wallace, ‎Fred Holdroyd
‎spuneau adevărul când au dezvăluit
‎că Serviciile Secrete britanice se ocupau ‎de crime, răpiri...”
‎În această scrisoare
‎UVF se plângea de cum e tratată
‎de MI5, cu care au recunoscut că lucrau.
‎Au primit de la MI5 detonatoare
‎și bombe defecte.
‎Și zic: „Ca în cazul Miami Showband.”
‎Ceva atât de important ne-ar fi ajutat ‎să depășim momentul acum 30 de ani.
‎- Bună, Winston! ‎- Salut, Steve! Ce faci?
‎- Foarte bine. Și tu? ‎- Bine, mulțumesc!
‎Au fost circumstanțe aparte
‎la atacul Miami Showband.
‎Iar eu, care știu cum gândește
‎organizația UVF, cred...
‎că...
‎intenția UVF nu a fost în niciun caz
‎să omoare membrii Miami Showband.
‎Winston, știi că nu pot accepta asta.
‎Deoarece faptele dovedesc altceva.
‎Dar nu cred că e...
‎de ajutor... să ne contrazicem ‎din cauza asta.
‎Ce s-a întâmplat a fost un dezastru.
‎Un lucru...
‎care mă împiedică să-mi revin ‎și să fiu împăcat e faptul
‎că nicio parte nu-și asumă răspunderea,
‎nici loialiștii, nici republicanii, ‎nici statul.
‎Deci, e bine că putem sta aici
‎și că-ți spui părerea,
‎iar eu îți pot zice că nu-s de acord.
‎Și da, nu putem ieși din cameră și zice
‎că nu putem obține ceva bun din asta.
‎Da, cred că e important... ‎și trebuie să ne asigurăm
‎că trecutul...
‎nu devine parte din viitor.
‎Și cred că mesajul ‎care trebuie transmis
‎e că n-ar trebui să mai existe victime.
‎Mă bucur să aud asta.
‎Sper că acesta e începutul
‎unui întreg proces, ‎nu doar o întâmplare izolată.
‎- Desigur. ‎- Și că vor fi mult mai mulți
‎participanți.
‎E important că oamenii care au fost ‎răspunzători pentru acele fapte oribile
‎au stat cu noi
‎și au promis că vor încerca ‎să îndrepte lucrurile.
‎Și faptul că a apărut în fața camerei
‎în numele organizației, e ceva incredibil.
‎În legătură cu dreptatea pe care... ‎Aș vrea să aud adevărul.
‎Și dacă e să fie o amnistiere,
‎sunt de acord.
‎Dacă oamenii ies în față și spun ‎adevărul, să fie o amnistiere condiționată.
‎Adevărații lideri de care aveți nevoie ‎sunt cei care vor răspunde
‎pentru ambele atrocități și vor zice: ‎„Nimeni de aici
‎nu e unic vinovat pentru suferință ‎și pierderi.
‎Și nimeni nu e unic vinovat ‎pentru viclenia
‎din ultimii 40 de ani.”
‎În afară de asta, nu mai am niciun scop ‎pentru care să trăiesc.
‎Nu aș avea deloc, dacă n-aș fi admis asta ‎acum câțiva ani. Mă definește.
‎Poate că putem face vreo diferență, ‎într-un fel sau altul.
‎Așa ceva mă face să mă simt util.
‎M-ar putea scoate din câmpul acela.
‎Toți banii
‎Ce i-am avut
‎I-am cheltuit cu prieteni buni
‎Și tot ce-am făcut
‎Din nechibzuință
‎Acum nu-mi mai amintesc
‎De nimic
‎Hai și umple-mi
‎Ultimul pahar înainte de plecare
‎Noapte bună
‎Și veselia fie cu voi toți
‎Niciodată n-am vrut să fiu altceva ‎în afară de cântăreț de chitară bas.
‎Asta e.
‎Astăzi, când cânt, ‎pot fi persoana care am fost.
‎Deoarece...
‎e singurul lucru pe care-l aveam atunci
‎și-l am și acum.
‎Muzica e limbajul comun. ‎E ceva apreciat și iubit
‎de toți, indiferent de...
‎politică sau religie. Nu contează.
‎Uneam comunitățile.
‎Când cântam noi, religia nu mai conta.
‎Asta e puterea muzicii.
‎Oamenilor care fac asta ‎le e frică de frumusețe.
‎Le e frică de binele din societate.
‎Sunetul muzicii
‎va dăinui mai mult decât sunetul ‎armelor și bombelor lor.
‎Hai și umple-mi
‎Ultimul pahar înainte de plecare
‎Noapte bună
‎Și veselia fie cu voi toți
‎Fred Holroyd și-a angajat un avocat
‎pentru a elimina diagnosticul stării ‎sale mentale din dosarele din armată.
‎Nu i-a fost permis ‎să se mai întoarcă în armată.
‎Colin Wallace ‎a stat câțiva ani în închisoare,
‎dar apoi acuzațiile au fost retrase, ‎după ce s-a decis
‎că la proces ‎au fost prezentate dovezi false.
‎Guvernul britanic încă nu a răspuns ‎noilor dovezi
‎care fac legătura între MI5 și atac.
‎Stephen și Des ‎continuă lupta pentru adevăr.
‎Subtitrarea: Alexandru Pintilei