Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Official YIFY movies site: YTS.MX
ÉSZAK-ÍRORSZÁG 1975
A Bajok, itt Észak-Írországban... 30 évnyi konfliktust jelentettek.
És ebben az időszakban körülbelül 3.700 embert megöltek,
és több mint 40 000 embert megsebesítettek.
Ez azt eredményezte, hogy tinédzserek egy egész nemzedéke úgy nőtt fel,
hogy megfosztották azoktól a társas lehetőségektől,
amelyek máshol megadatnak a gyermekeknek.
Ezért olyan jelentős, ha a szórakoztatás valamely formája fenn tud maradni.
Most azonban számos szórakozóhelyet be kellett zárni.
Annak köszönhetően, ami Írország legnépszerűbb bandájával történt.
A bandával, ami a határtól északra és délre is megtöltötte a csarnokokat.
Ők voltak a Miami Showband.
A Miami Showband volt Írország legmenőbb zenekara.
Gyakran nem is hallottuk magunkat.
Csak ahogy kiabálnak az emberek.
Csak összezsúfolódtál a többiekkel.
Nem érdekelt, milyen fájdalmaid voltak. Ott jól érezted magad.
Ők voltak a mi szupersztárjaink.
A fellegekben jártam.
Itt vagyok, a világ egyik legjobb együttesének a frontembere.
Az ír Beatles.
A SHOWBAND HALÁLOS CSAPDA ÁLDOZATA LETT
HÁROM MIAMI TAGOT
Összeomlottam.
AGYONLŐTTEK
Miért akarná bárki is bántani a Miamit?
Mindenki szereti a zenét.
A showband világa örökre megváltozott.
Azon az éjszakán a Miamival együtt meghalt a zene is.
Ön szerint a Miami Showband egy véletlenszerű merénylet áldozata volt?
Nem hiszem, hogy véletlenszerű lett volna. Szerintem kiszemelték őket.
A történtek nagyon megrázták az embereket.
Elhatároztam, hogy kiderítem, ki ölte meg a Miami Showbandet,
még akkor is, ha ez a brit kormány legfelső köreihez vezet.
Már több mint 40 éve történt, és most végre közelebb kerülünk az igazsághoz.
Az ír köztársaságbeli Dél-Tipperaryben születtem és nőttem fel.
Messze délre onnan, ahol A Bajok kirobbantak Észak-Írországban,
ami az Egyesült Királysághoz tartozik.
Édesapám igazi nacionalista volt.
Egy egységes Írországról álmodott.
Úgy értem, ez az, amire az írek vágynak.
De nem volt gyűlölet, nem voltak ellenérzéseink Nagy-Britanniával szemben.
Édesapám önként jelentkezett,
hogy csatlakozzon a brit hadsereghez a Második Világháború kitörésekor.
Abban a szellemiségben neveltek, hogy tiszteljem az egyenruhát.
Megtestesítette mindazt, ami jó volt.
Soha nem voltam gyanakvó...
sem az ír, sem a brit állammal szemben.
Nem tudtam semmit a politikáról.
A szüleim viszont látták...
mire képes a politika, így...
örültek, mikor úgy döntöttem, hogy elkezdek egy hangszeren játszani,
és annak szentelem az életem.
- Helló, fiúk! - Örülök, hogy látlak!
Helló!
Hogy vagy?
1962-63-ban a The Beatles meghódította a világot.
Meghallottam a rádióban a "Love Me Do" című dalt.
És 11 éves, érett fejjel úgy döntöttem, belépek a The Beatlesbe.
Ilyen egyszerű volt.
Egy nap ez a fiatal srác megkérdezett,
hogy szeretnék-e basszusgitáros lenni a bandájában.
Előtte nem játszottam basszusgitáron.
De azt gondoltam: "Ha elég jó Paul McCartney-nak, nekem is az lesz."
És amikor megérintettem,
olyan érzés volt, mintha áramot vezettek volna belém is.
Addig játszottam, míg hólyagosak nem lettek az ujjaim.
Egyre jobbá váltam, elkezdtem megérteni és ráérezni.
Ez volt a zenei pályafutásom kezdete.
És nagyon gyorsan jutottam egyre feljebb és feljebb.
Akkoriban tombolt az Írországban zajló konfliktus.
ÉSZAK-ÍRORSZÁG 1973
Az ágyúhoz!
Újabb bombák Észak-Írországban,
csak a már jól ismert romhalmazok maradtak utánuk.
Nem lesz béke, amíg ezek az emberek el nem ismerik,
hogy Észak-Írország az Egyesült Királyság része,
és az is marad.
A nagyrészt protestáns északi unionisták
meg szerették volna őrizni Észak-Írország és Nagy-Britannia unióját.
A nagyrészt katolikus nacionalisták pedig egy egységes Írországért küzdöttek.
ÍRORSZÁGOT AZ ÍR NÉPNEK
Protestánsok és katolikusok között soha nem lesz már barátság.
Csak keserűség.
A legerősebb félkatonai szervezet, a UVF, más néven Ulsteri Önkéntes Erő
a lojalisták mellett áll.
A republikánusok oldalán pedig ott az Ideiglenes IRA,
azaz az Ír Köztársasági Hadsereg.
IRA BOMBATÁMADÁS, BELFAST
A két félkatonai csoport terrorizmusának fokozódását
a civil emberek szenvedték meg leginkább.
De ezen események közepette
a showbandek rendkívül népszerűek voltak Írországban.
Északon és délen egyaránt.
És a showbandek feldolgozták az akkoriban népszerű dalokat,
bármit, amire táncolni lehetett.
A showband-jelenség fantasztikus volt,
mert az embereknek egyfajta menekvést jelentett A Bajok uralta életükből.
Egy terápiával ért fel, hogy felöltöztünk, és elmentünk egy showband-előadásra.
Akkoriban nagyon sok showband létezett,
de a legnépszerűbb a Miami Showband volt az országban.
El kellett mennem egy meghallgatásra,
de semmi kétségem nem volt afelől, hogy csak felmegyek a színpadra
és enyém a munka.
Ilyen magabiztos voltam.
FRAN O'TOOLE FRONTÉNEKES, THE MIAMI SHOWBAND
Emlékszem a frontemberükre, Fran O'Toole-re, mivel igazi ikon volt.
Minden lány belezúgott.
Kitették Fran képét a hálószobájuk falára és hasonlók.
Ami azt illeti,
egyszer Írország valaha élt legnagyobb énekesének nevezték.
Ilyen jó volt.
FRAN VILÁGSZERTE BEFUTOTT
A műsor neve Me and My Music.
Azokból a dalokból áll, amiket Des Lee barátommal írtunk.
Des volt a frontember.
A dalszerzés volt a mindene. Ő volt Fran dalszerző-társa.
Csak aludtunk...
ittunk, és faltuk a zenét.
A fő hangszerem a szaxofon volt.
Brian McCoy nagy tiszteletnek örvendett a zeneiparban.
Nagyszerű trombitás volt, aki imádta a családját, a gyermekeit és a kutyáját.
Ray Millar volt a dobos.
Nagyon szórakoztató volt, ezt a dobjátéka is visszaadta.
A gitárosunk pedig Tony Geraghty, egy kivételesen tehetséges zenész volt.
Gyorsan összebarátkoztunk.
Csak rám nézett, összemosolyogtunk,
és valami extrát tettünk a zenébe. Olyan volt, mint valamiféle telepátia.
Mindnyájan a Köztársaságban, Dublinban éltünk,
de rendkívül népszerű banda voltunk Észak-Írországban is.
Szörnyű, szörnyű kegyetlenségeket követtek el.
De a gyilkosság és zűrzavar közepette
ugyanolyan népszerűek voltunk a határ mindkét oldalán,
északon és délen, a vegyes közönség előtt.
Lenézel a közönségre, és...
nem tudod eldönteni, ki katolikus és ki protestáns.
Ugyanúgy néznek ki, ugyanúgy beszélnek.
Akkoriban
igazából nem is tudtam,
hogy a banda tagjai milyen vallásúak voltak.
Ray Millar és Brian McCoy
északról jöttek és protestánsok voltak. A többiek pedig katolikusok.
Semmi nem függött a vallástól vagy a politikától.
A bandánk egyetlen mércéje az volt...
"Milyen jól tud játszani ez a srác?"
Ez volt a lényeg. Igen, ez volt a mi vallásunk: a zene.
Mint a többi zenekar a szakmában,
mi is hetente léptük át az északi határt.
Abban a hitben éltem, hogy a zenészek védettek voltak.
Egyik bandára sem voltak soha hatással Észak-Írország problémái.
Szóval...
ami július 31-én történt velünk, abszolút sokként ért minket.
BANBRIDGE ÉSZAK-ÍRORSZÁG
A helyszín a Castle Ballroom nevű szórakozóhely volt Banbridge-ben.
Banbridge Észak-Írországban található.
TÁNC
A Köztársaságból, Dublinból érkeztünk.
Elmentünk a koncertre,
minden normálisan zajlott.
És azon a bizonyos estén
azt kiabálta a közönség: "Clap your hands! Stomp your feet!"
Mert az volt Fran kedvenc dala.
Emlékszem a "Clap your hands! Stomp your feet!" dalra,
mert körülbelül egy méter magasra ugráltunk tánc közben.
Megőrültünk! Egyszerűen megőrültünk, amikor játszották.
Bejelentettük az utolsó dalt,
és az emberek sikoltozni meg őrjöngeni kezdtek.
Többet, többet és többet akartak. Ennyit lehetett hallani.
Körülbelül hajnali kettő lehetett, mikor elhagytuk Banbridge-et.
Öten voltunk a kisbuszban, mert Ray, a dobos
a saját autójával egyenesen visszament Antrimbe.
És körülbelül 10-15 percen belül
megláttuk a zseblámpákat...
amelyekkel leintettek.
Brian hátrafordult hozzánk, és azt mondta: "Srácok, ellenőriznek."
Ha északra mentél, számítanod kellett rá, hogy megállíthatnak...
a hatóságok.
Azon a bizonyos estén
felszólítottak, hogy szálljunk ki a kisbuszból.
Kiszálltunk...
és a kisbusz mellé álltunk.
Körülbelül öt katonát láttam. Mindegyiküknél géppisztoly volt.
A katonák nagyon barátságosak voltak. Még viccelődtek is velünk.
Aztán megjelent a helyszínen egy férfi, aki a vezetőjüknek tűnt.
Amint megérkezett, mindenki professzionálisabbá vált.
Amikor beszélt, hallani lehetett, hogy nagyon tiszta, előkelő,
szépen képzett brit akcentusa van.
Nem észak-ír akcentus.
Amikor Észak-Írországban megállítottak egy-egy ellenőrzés alkalmával,
nem volt megszokott, hogy brit akcentust hall az ember.
Ez a hang kitűnt nekem az összes többi közül.
Brian megbökte a könyökömet,
és azt mondta: "Hamarosan elmehetünk. Ez a brit hadsereg."
Biztonságban éreztem magam.
Az egyenruha számomra a törvényt és a rendet jelképezte.
Azért voltak ott, hogy megvédjenek.
Ekkor hallottam, hogy a katonák kinyitják a Volkswagen kisbuszunk ajtaját.
Majd hirtelen a semmiből...
A kisbusz felrobbant. Mindent lángok borítottak.
Lövöldözést hallottam, üvöltést.
Sírást. Zűrzavar volt mindenütt.
A kisbuszban felrobbanó bomba ereje pedig
átrepített az árkon, át a mezőre.
Az egész világ vörössé vált.
Mindent lassítva láttam. Megpróbáltam futni. Hallottam a géppisztolyt.
A katonák utánunk eredtek a mezőn,
és tüzet nyitottak.
Hallottam, hogy Fran azt mondja:
"Kérem, ne... ne... ne lőjenek! Kérem, ne lőjenek!"
És hallottam, ahogy üvöltöznek,
és azt kérdezik...
"Biztos, hogy az összes rohadék meghalt?"
Az út felől hallottam egy hangot, ami észak-ír akcentussal azt mondta:
"Még jó! Dum-dummal szedtem le azokat a nyomorultakat. Meghaltak."
Kijutottam a főútra.
Olyan volt, mint egy háborús övezet.
Mindenhol vér.
Mindenhol testrészek.
Fran, Brian és Tony nevét kiáltoztam.
Egyikük sem válaszolt.
Steve jajgatott.
Odakiáltottam neki: "Steve!
Elmegyek a Newry Rendőrségre és hívok segítséget!"
BALRA TARTS
KÓRHÁZI MENTŐSZOLGÁLAT
Másnap reggel, mikor beértem dolgozni, megtudtam, hogy a Miami Showbandet...
rajtaütésszerűen megtámadták...
...és három tagot megöltek.
Egy pedig az intenzív osztályra került.
Lelőttek...
egy dum-dumnak nevezett robbanótöltetű golyóval.
Felrobbant bennem...
körülbelül 16 darabra robbant szét a testemben.
Nagyon súlyos sérüléseket okozott.
Az egész csapat aggódott amiatt, hogy túléli-e vagy sem.
Mindenki...
kikészült.
Azért könyörögtem Istennek, hogy hagyja őt életben.
Kettőre vártam haza Ryant.
Szóval elaludtam, és nem hallottam senkit bejönni.
Hét óra körül felhívott Bryan sógora.
Azt mondta: "Hallottam, hogy megtámadtak egy zenekart a határnál."
Erre én: "De én...
Nem tudom. Rossz előérzetem van."
És bekapcsoltam a rádiót, hogy meghallgassam a nyolcórási híreket.
És bemondták, hogy Briant megölték.
Amikor magamhoz tértem a kórházban,
Azt kérdeztem: "Hogy van Tony és Fran és Brian?
Mikor láthatom őket?"
Mindenki azt felelte: "Van, aki jobban, van, aki rosszabbul."
De végül el kellett mondaniuk...
hogy meghaltak.
FRAN O'TOOLE TEMETÉSE 1975. AUGUSZTUS 1.
TONY GERAGHTY TEMETÉSE
CSENDESEK A SZÓRAKOZÓHELYEK, A CSALÁDOK GYÁSZOLNAK
A mészárlás utáni reggelen...
néhány rendőrtiszt bevezetett engem egy szobába...
és megkértek, hogy segítsek megrajzolni azoknak a fantomképét,
akikre emlékszem, hogy ott voltak aznap éjjel.
És volt egy dolog, ami megmaradt az emlékezetemben.
Mindig is rajongtam Buddy Hollyért.
Az egyik férfinak pont olyan vastag, sötét keretes szemüvege volt.
És a főúton megtalálták a szemüvegének egy darabját.
Szóval így kapták el az egyik gyilkost.
A RENDŐRSÉG A GYILKOSOK NYOMÁBAN VAN
Két férfit tartóztattak le és helyeztek vád alá a gyilkosságok miatt.
Ahogy javult az állapotom,
elkezdtem megérteni, hogy a szemtanúja vagyok ennek az ügynek.
Mi...
nagyon idegesek voltunk, hogy... vissza kell mennünk északra tanúskodni.
De azt mondtam Stephennek:
"Meg kell tennünk a srácokért.
Bíróságra kell mennünk, hogy segítsünk nekik, és elítéljék azokat az embereket."
A MIAMI-MÉSZÁRLÁS TÖRTÉNETE A BÍRÓSÁGON
Amikor megláttam a férfiakat, akik megölték a barátaimat,
nem ismertem fel őket. Des egyiküket igen.
A vádlottak családjai azt kiabálták nekem:
"Egy nap elkapunk! Mindegy, hogy hol,
mindegy, hogy mikor!"
De amikor megemlítettem,
hogy azon az estén volt egy brit tiszt,
aki a helyszínre érkezett, és ő volt az, aki a műveletet vezette,
mindig elutasítottak. Mindig azt mondták, hogy:
"Biztosan téved." vagy: "Ez nem számít."
A tárgyalás időszakában nem is érdekelt igazán.
Csak túl akartam lenni rajta,
ha bűnösök, küldjük őket börtönbe, ha nem, akkor meg menjünk mind haza.
Nos, az eredeti bandából két srác van velünk. Itt van Ray,
a dobosunk,
és itt van Stephen, a basszusgitárosunk. Kettő az eredeti tagok közül.
- És Ön. - És én, így vagyunk hárman. Igen.
A Miami újraegyesítése...
igen nagy naivitás volt.
Csak félre akartuk tenni ezt az egészet.
Még egy hangot sem játszottak le,
de a Miami ismét Írország legnépszerűbb showbandjévé vált.
Ez leginkább az általános együttérzésnek volt köszönhető.
Még nagyobb lett a közönségük.
És a hisztéria.
Az volt az érzésem, hogy nem hallani, hanem látni akarnak minket.
Sokkal inkább volt kíváncsiskodás, mint a zene élvezete.
Nem kellett volna visszamennem...
Súlyosan megsérültem.
Fizikailag jobban lettem...
viszonylag rövid idő alatt. Fiatal voltam, mindössze 24 éves.
De ez olyasvalami...
ami rád nehezedik és meggátol, hogy normális életet élj.
A menedzserek meggyőztek, hogy maradjak nyárig.
Alig vártam, hogy kiléphessek a bandából.
Anne és én úgy döntöttünk, hogy Londonba megyünk,
és új életet kezdünk.
És névtelenné válunk.
Azt gondoltam:
"Soha többé nem kell emiatt aggódnom. Itt maradok, és elfelejtem azt az estét.
Csak távol tartom magamtól az egészet.
Már nem az életem része. Csak történelem."
Körülbelül 17 éven át éltünk Londoban.
De nem számíott, mit tettem az életemben,
ez a dolog mindig ott volt.
Írország megváltozott, amíg Londonban voltunk.
Úgy voltunk vele: "Már biztonságos.
Költözzünk vissza Írországba!"
De kérdések merültek fel a Miami Showband meggyilkolásával kapcsolatban.
MEGÖLTÉK
Szóval arra kértek, hogy tegyek tanúvallomást a Barroni Bíróságon.
DUBLIN 2003
Ami azt sugallta, hogy nem csupán néhány bűnözőről van szó azzal kapcsolatban,
hogy kik a felelősek az ügyünkben.
Talán megéri foglalkozni ezekkel a kérdésekkel.
Azt mondtam:
"Én... tartozom ezzel, nem csak a fiúknak, akiket megöltek, nem csak a barátainknak.
Ezzel magamnak is tartozom, hogy végre válaszokat kapjak. Sokáig vártam."
Ekkor ismertem meg Margaret Urwint,
aki korábban már alaposan kivizsgált több esetet, beleértve a miénket is.
Nyilvánvaló, hogy a Miami Showband kifejezetten a célpontjuk volt.
A cél világosan az volt,
hogy a bomba mindnyájukat megölje.
A bomba azonban túl korán felrobbant.
Két férfi holttestét találták meg a kisbusz roncsainak közelében.
A két ember pedig, aki meghalt, Harris Boyle és Wesley Summerville volt.
A tetoválásaik fedték fel kilétüket,
mivel a protestáns Ulsteri Önkéntes Erő, a UVF tagjai voltak.
UVF-TÁMADÁSBAN LEMÉSZÁROLT POP ZENEKAR
Persze ismertem az Ulsteri Önkéntes Erő, azaz a UVF nevét.
De semmi mást nem tudtam róluk, amíg el nem kezdtem vizsgálódni.
készek voltak bármit megtenni, akár gyilkolni is azért,
hogy megőrizzék az egységet Nagy-Britanniával.
- Vannak fegyvereik? - Vannak.
- És készek használni is őket? - Igen.
- És használták már őket? - Igen.
A támadást követő napokban számos letartóztatás történt.
A két elítélt személy Thomas Raymond Crozier
és James Roderick McDowell volt.
Szintén a UVF tagjai.
"A Miami Showbandhez hasonló gyilkosságokat meg kell fékezni."
Mondta a bíró, míg Észak-Írország történelmének leghosszabb
életfogytiglani büntetésére ítélte McDowellt és Croziert.
Volt egy másik név, ami folyton előkerült.
Az Ulsteri Önkéntes Erő, azaz a UVF helyi egységének
akkoriban lett új vezetője, Robin Jackson.
Sakál néven volt ismert.
ROBIN JACKSON "A SAKÁL"
Talán Robin Jackson követte el az észak-írországi konfliktus
történelmének legtöbb gyilkosságát.
Jackson feltehetőleg 50-135 gyilkosságért volt felelős,
amelyeket vagy egyedül, vagy a társaival együtt hajtott végre.
Az egykori foglyok pedig, akik Jacksonnal töltötték büntetésüket,
de nem köthetőek a Miami Showband-ügyhöz, azt mondták, hogy felhúzta az ingét,
és a bomba robbanásától kapott égési sérüléseivel hencegett.
Robin Jacksont bevitték kihallgatni
a Miami Showband-mészárlás ügyében.
37 évig szolgáltam rendőrtisztként.
Azon a részlegen belül voltam a Hírszerzés vezetője, ahol Jackson élt.
Jackson valójában az első számú célpontunk volt.
A következők miatt szerepelt a Miami Showband-nyilvántartásban:
a helyszín, ahol az eset történt,
mivel az Robin Jackson felségterülete volt;
a tény, hogy vezető szerepet töltött be a UVF-ben;
és a tény, hogy Boyle és Somerville társa volt.
Nem voltak azonban sem közvetett, sem igazságügyi szakértői bizonyítékok.
Jackson pedig nem szólalt meg a kihallgatás során.
Így végül egyszerűen kisétált onnan.
És mivel többet kellett megtudnom erről az egészről,
beszéltem két korábbi brit hírszerzővel.
A 60-as évek végén és a 70-es évek elején
a hadseregben szolgáltam Észak-Írországban.
Az információszerzés vezetője voltam.
Ez a cím azonban a pszichológiával kapcsolatos műveleteket fedte le.
Információt kellett gyűjtenem arról, hogy hogyan tudnánk megzavarni
a terrorista szervezetek működését.
Nagyon magas szintű erőszakkal foglalkoztunk.
Az emberek elfelejtik, mennyire erőszakos is volt.
Az én feladatom volt megtalálni a terrorista szervezetekben azokat,
akik információkat adhattak nekünk.
Ez pedig segített nekünk felfedni a terrorizmus minden formáját.
Mindkét oldalon, a protestánsoknál és a katolikusoknál.
Az ottani pályafutásom vége felé a legtöbb munkámat az MI6-nek végeztem.
Az MI6 az amerikai CIA brit megfelelője.
Más szavakkal, az MI6 kémkedett.
Igazán jól értesültek voltunk azzal kapcsolatban,
hogy kik voltak az elkövetők, milyen politikai indíttatásuk volt,
és mit próbáltak elérni.
Azért figyeltük Harris Boyle-t
és azt a bizonyos csoportot, mert tudtuk, hogy terroristák voltak.
Robin Jackson,
azaz a Sakál volt a terület egyik feltörekvő bűnözője.
Jó úton haladt, hogy bekerüljön a szervezetbe.
Meggyőződésem, hogy Robin Jackson
részt vett a Miami Showband-támadásban.
A terroristák útzárat állítottak,
és az Ulsteri Védelmi Ezred tagjainak öltöztek.
Más szóval, úgy néztek ki, mint a hadsereg valódi katonái.
Az Ulsteri Védelmi Ezred volt Észak-Írország hadserege.
Ami azt illeti, a két férfit letartóztatták a Miami-gyilkosságokért.
McDowell és Crozier is az Ulsteri Védelmi Ezredben szolgáltak.
A lojalista félkatonai szervezetek tagjai beszivárogtak a helyi hadseregbe,
megszerezték a fegyvereket, majd embereket öltek velük.
Lehet egy sorozatban is.
De ha tüzet nyittok, rövid sorozatot lőjetek, csak röviden.
Ezt a ravasz meghúzása után
így számolhatjátok: meghúz, egy, kettő, elenged.
A 70-es évek elején Robin Jackson is szolgált az Ulsteri Védelmi Ezredben.
1972-re mintegy 100 fegyvert loptak el a UDR Tartalékos Hadsereg bázisáról.
Egyértelműen bennfentesek tették.
Úgy gondoljuk, Robin Jackson volt a rablás egyik résztvevője.
A rendőrség átkutatta Jackson otthonát,
és olyan lőszereket találtak, amelyek nem lehettek volna nála.
De Jackson szabad maradt. Hogy történhetett ez meg?
Majdnem minden egyes fegyver,
amelyet a Miami Showband-gyilkosságok során használtak,
vagy a UDR-tól, vagy az észak-ír rendőrségtől származtak.
Az összes.
A vezető tisztviselők azonnal tagadták, hogy a rendőrség vagy a hadsereg
bármilyen módon részt vett volna a Miami-támadásban.
THOMAS CROZIERT IS VÁDOLJÁK
Persze, vád alá helyezték Croziert.
A UDR EGYIK KORÁBBI TAGJA
Őrnagy, az emberek nem értik,
hogy a Miami Showband gyilkosai
hogyan kerülhettek be az Ulsteri Védelmi Ezredbe.
Ha...
semmit nem tudtunk róluk...
amikor jelentkeztek, akkor senki nem akadályozhatta meg,
hogy csatlakozzanak az Ezredbe.
Egyike voltam azoknak, akik azt hitték...
hogy csak pár rohadt alma került a többi közé.
Hogy ezek az emberek renegátok voltak, vagy kivételes esetek.
Nem voltam hajlandó elfogadni a felvetést, hogy összejátszás lehetett.
Az összejátszás együttműködést jelent...
a terrorista csoportok, a hadsereg és a rendőrség között.
Azt szerettem volna hinni, hogy működött a rendszer.
2005 egy fontos mérföldkő volt.
A Miami Showband-mészárlás 30. évfordulója.
MEGEMLÉKEZÉS 2005
Felidézte a régi emlékeket,
nem csak nekem, nem csak a családoknak és a barátoknak,
az egész országnak, északnak és délnek.
Nehéz ma újra itt lenni.
A tragédia helyszínén.
Arra kényszerített, hogy úgy álljak hozzá az egészhez, ahogy előtte nem tettem.
Hogy az igazságért küzdöttünk.
Talán még az igazságszolgáltatásnál is többért.
Úgy éreztem, kötelességem.
Elhatároztam, hogy tovább megyek.
A SHOWBAND HALÁLOS CSAPDA ÁLDOZATA LETT
És 2005-ben eljött az áttörés.
Akkor ismertem meg Alan Brecknellt, amikor nyomozást végzett
az édesapja meggyilkolásával kapcsolatban, akit ugyanaz a csoport ölt meg,
mint a Miami Showbandet.
Azt hiszem, ez az, ami miatt elkezdtem dolgozni az ügyön
2005-2006-ban.
Az észak-írországi rendőrség felállított egy nyomozói csoportot, az HET-t,
melynek kizárólagos célja az volt, hogy válaszokat adjon a hozzátartozóknak,
hogy újra kivizsgáljon minden egyes halálesetet.
Végre napvilágra kerültek a rendőrségi hírszerzési dokumentumok.
A dokumentumokat a nyomozói csoport, az HET nyomozói találták meg őket.
Azt hittem, ez is csak egy újabb csoport, aminek tanúvallomást teszek.
De mint kiderült, nagyon is fontos munkát végeztek.
Olyan megrázó, új információk kerültek nyilvánosságra,
melyeknek középpontjában Robin Jackson, a UVF parancsnoka áll.
Egy fegyvert bevizsgáltak, és kiderült, hogy köze van a Miami-gyilkosságokhoz.
Egy Luger-pisztoly volt, amit körülbelül tíz hónappal a tragédia után találtak meg.
Megtalálták a pisztolyhoz tartozó hangtompítót is, szigszalagba csomagolva.
Megállapították, hogy Robin Jackson ujjlenyomatai vannak a hangtompítón.
De az ujjlenyomatvizsgáló-részleg
elkövetett egy hibát a jelentésében.
Azt írták, megtalálták az ujjlenyomatát a szigszalagon.
Robin Jacksonnak előre kidolgozott mentsége volt arra vonatkozóan,
hogy miért volt a szigszalagon az ujjlenyomata.
Egyértelmű, hogy valaki beavatta.
Felmerül a kérdés: Miért adott ki bárki is a rendőrségről
bármiféle információt Robin Jacksonnak,
mikor akkoriban ő volt észak leghírhedtebb lojalista bűnözője?
Az HET-nyomozás eredményeinek köszönhetően
a markunkban volt a rendőrség.
Nálunk volt az aduász.
Az HET kiderítette, hogy a Jacksont kihallgató nyomozó
panaszt nyújtott be a rendőrtisztek ellen, akik leadták az információt Jacksonnak.
Bár a jelentés eljutott a parancsnoklási rend legfelső szintjére,
semmi nem történt.
Nincsenek feljegyzések arról, hogy hova jutott,
és mi volt a kimenetele.
És ez nem az első eset volt, hogy megmenekült a törvény keze elől.
Dublin központja
90 másodperc alatt megsemmisült.
Harminchárom halott,
és közel 300 sebesült.
Ez A Bajok során bekövetkezett eddigi legszörnyűbb tragédia.
Ezelőtt is történtek itt bombázások, de egyik sem hasonlítható a tegnapihoz.
Három bomba robbant fel Dublinban
a csúcsforgalom idején,
majd körülbelül másfél órával később
egy negyedik bomba is felrobbant Monaghanben, Észak-Írországban.
Az 1974-es szörnyű tragédia,
ami csupán egy évvel a Miami-eset előtt történt.
1974 májusáról és 1975 júliusáról beszélünk.
Hiszem és tudom, hogy a Miami-gyilkosságok elkövetői közül
néhány embernek benne volt a keze
a Dublin-Monaghan bombázásokban is.
A három vezető lojalistát nevezték meg a bombázások kitervelőiként.
Harris Boyle-t, egy UVF őrnagyot,
és A Sakál néven ismert lojalista gyilkost.
Szörnyűségeket követhettek el
azok az emberek, akikről tudtuk, hogy kik valójában.
Tudtuk, amit tudunk, mégsem lettek felelősségre vonva.
Holroyd kapitány megdöbbent,
hogy nem bízták meg a dublini bombázások kivizsgálásával,
mivel ő volt a katonai hírszerző
a gyanúsítottak bázisánál.
Van egy listánk nevekkel, amit Védett Listának nevezünk.
Colin Wallace valójában már egy évvel a Miami-támadás előtt összeírt egy listát
a személyekről, akikről tudta, hogy lojalista félkatonai tisztek.
És a listán igen sok olyan név szerepelt, ami a Miami-esethez is köthető.
Colin Wallace engedélyt kért,
hogy célba vehessen néhány embert a Védett Listáról.
De soha nem engedélyezték neki.
Jacksont...
és a listán szereplő többi embert... ha bevitték volna őket,
ha letartóztatták és megvádolták volna őket,
akkor nem lehettek volna ott, hogy megöljék a fiúkat.
Véleményem szerint a UVF-nek esetenként túl szoros kapcsolatai voltak
a brit hírszerzés tagjaival.
Én voltam a Védelmi Minisztérium legifjabb vezető hírszerzője.
A jelentéseim kivételesen jók voltak.
Majd egyik napról a másikra elbocsátottak.
Mi változott meg olyan hirtelen?
Az az egyetlen észszerű magyarázat, hogy a terrorista csoportok tagjai
valamilyen módon a brit katonai hírszerzésnek dolgoztak.
Úgy gondoljuk, mint ahogy azt a bizonyítékok is
egyértelműen alátámasztják, hogy Robin Jackson ügynök volt.
Az ügynök olyan személy, aki valamely brit katonai hírszerzésnek,
az MI5-nak vagy az MI6-nek dolgozik.
Van egy személy...
aki embereket öl meg, és akit egyébként az állam irányít.
Úgy gondolom, ez bűnrészessé teszi az államot.
Én tudtam minderről. Nagyon sokan tudtak minderről.
De mit tehettünk?
Annyit tehettünk, hogy bevittük a rendszerbe.
De ha a rendszer nem hagyja, hogy cselekedj, nem tudsz cselekedni.
Nem tagadhattam le többé.
Az összejátszás a rendszer része volt.
Meg kellett tudnom, hogy milyen mélyen gyökerezik.
Az nem érdekel egyáltalán, hogy megbüntessünk bárkit is,
az viszont annál inkább, hogy megváltoztassuk a rendszert,
mert nem elfogadható, hogy ártatlan embereket ölnek meg.
Nehezen lehet rábírni, hogy meggondoljam magam.
De ha megteszem, akkor nem hátrálok meg.
Minél többet kutattam, annál világosabbá vált,
hogy volt egy teljesen nyilvánvaló dolog.
A helyszínre érkező brit katonatiszt.
És elkezdtem azt gondolni, hogy...
talán az ok, amiért ezt a brit katonatisztet
olyan sok alkalommal figyelmen kívül hagyták,
nem az volt, hogy nem volt fontos, épp ellenkezőleg, nagyon is az volt.
De amikor az HET-hez fordultam azzal,
hogy többet szeretnék megtudni erről a tisztről,
azt felelték, hogy nem brit tiszt volt.
Azt mondták, McDowell azért használt brit akcentust, hogy megtévesszen.
Ennek nem volt értelme.
Miért akarná egy olyan ember elrejteni előled az akcentusát,
aki tudja, hogy 10 perc múlva meghalsz?
Senki nem viselt maszkot.
Értelmetlen volt az egész.
Úgy éreztem, az HET mindenáron az Ír-tenger ezen oldalára
próbálja terelni a gyanút.
Az HET-t a brit kormány hozta létre, így a brit kormánynak feleltek.
Bíztunk abban, hogy megállapításaik igazságosak,
pontosak
és pártatlanok.
De nem voltak.
Összehangolt erőfeszítéseket tettek, hogy Észak-Írországból bárkit,
legyen az a UDR vagy éppen a rendőrség,
a farkasok elé vessenek.
Nem szerették volna bevonni a brit szervezetet.
Amikor ezt nem fogadtam el,
sarokba szorítottak az egyik ülésünk után.
Nagyon félelmetes volt.
Azt mondták: "Nem tudjuk,
mikor beszélt a brit hadseregről!"
Ez aggasztott engem, azt gondoltam,
„Hogy bizonyíthatom, hogy annyi éven át
nem a UDR-ról, hanem a brit hadseregről beszéltem?"
Szóval, hazamentem, és...
Azt mondtam a feleségemnek: "Úgy érzem, ezt a csatát megnyerték."
És ő azonnal megoldotta a problémát.
Megőrzött egy kivágott újságcikket,
amelyben pontosan két héttel a tragédia után adtam interjút.
Ebben világosan szerepel, hogy azt nyilatkoztam, Brian McCoy,
a trombitásunk azt mondta nekem: "Ne aggódj, Steve! Ez a brit hadsereg."
Elküldtem a cikket az HET-nek, és megkérdeztem tőlük:
"Most már felülvizsgálják a következtetéseiket?"
Még azt sem ismerték el, hogy elküldtem nekik a cikket.
Nincs szükségem semmilyen nyomozásra, hogy tudjam, összejátszás volt.
Nincs szükségem nyomozásra,
hogy tudjam, a brit hadsereg egy tisztje volt ott,
és ő vezette a műveletet azon az éjjelen. Tudom.
Az HET nem adott válaszokat a brit katonatiszttel kapcsolatban.
Rájöttem, hogy más információforrást kell keresnem.
A legkézenfekvőbb emberek, akikkel beszélnünk kellett, azok voltak...
akiket börtönbe zártak, akik ténylegesen elkövették a bűntényt.
Crozier és McDowell.
Ekkorra már szabadon bocsátották őket a békefolyamat részeként.
Két éven át tartó tárgyalás és évtizedeken át tartó vérontás,
megosztottság és keserűség után a béke új korszaka köszönt be.
Azoknak a raboknak a túlnyomó részét,
akiket Tony Blairrel szabadon bocsátottunk,
életfogytiglani büntetésre ítéltek. Volt, akit 40 évre.
Ahhoz, hogy beszélhessünk velük,
engedélyt kellett kérnünk szervezetük,
az Ulsteri Önkéntes Erő, azaz a UVF vezetőségétől.
BÉKÉRE KÉSZÜLVE HARCRA KÉSZEN
A UVF-et
nem találod meg az Arany Oldalakon.
Nem hívhatod az operátort és kérheted meg, hogy kapcsolja neked a UVF-et.
De eszembe jutott, hogy Fran O'Toole-nak volt egy barátja,
akiről hallottam, hogy bevonták a békefolyamatba
mint egyfajta összekötőt a UVF,
illetve a brit és ír kormányok között.
Stephen Travers megkeresett.
Sokat olvasott az észak-írországi félkatonai szervezetekkel
végzett addigi munkáimról.
Úgy érezte, én talán ki tudok nyitni neki egy ajtót.
Visszajött, és azt mondta: "Nézzétek, nem találkozhattok
Crozierrel és McDowell-lel.
De talán el tudom intézni,
hogy találkozzatok a UVF vezetőségével."
És akit mindig emlegettek, az a másodvezető volt.
Mesterember volt az álneve.
Chris felhívott és azt mondta:
"Egy taxi vár lent minket. Most találkozunk azzal a férfival."
És én csak ránéztem, és azt mondtam:
"Maximum megölnek minket."
Ami teljesen magától értetődőnek is tűnt számomra.
Ez is csak azt mutatja, mennyire boldog voltam,
hogy végre közelebb kerülök ahhoz,
hogy választ kapjak a kérdéseimre.
A Mesterember leült, majd elővett
körülbelül 8 vagy 9 oldalnyi kézzel írt jegyzetet.
Majd azt mondta: "Tudtam, hogy egyszer eljön ez a nap."
A Mesterember elmondta, hogy...
úgy tervezték, hogy mi otthon aludjunk biztonságban,
mikor a bomba felrobban.
Ezután pedig közzétettek volna egy nyilatkozatot arról,
hogy célba vehetik Dublint és az Ír Köztársaság szívét is.
Én viszont tudtam egy helyszínelőtől
hogy a bomba körülbelül 10-15 perccel az aktiválása után felrobbant.
A robbanás...
mindenkit megölt volna a kisbuszban.
Megkérdeztem a Mesterembert a brit katonatisztről. És...
valójában...
meglepődtem. Nem tagadta, hogy akkor ott volt egy brit tiszt is.
Azt mondta...
"Sokat kockáztatott, az a brit." Ezt mondta nekem.
Volt egy név, ami folyton előkerült.
1987-ben a brit parlament
megvitatta a katonatiszt kilétét.
Felolvasom, mit állapítottak meg.
Idézem.
"Egyre inkább úgy tűnik, hogy valószínűleg Robert Nairac kapitány
az a személy, aki megszervezte a Miami Showband
három zenészének meggyilkolását." Idézet vége.
Mr. Livingstone felháborította a képviselőket,
mivel számos megalapozatlan állítást tett Észak-Írországgal kapcsolatban.
Többek között megvádolta az 1977-ben az IRA által megölt
Robert Nairac kapitányt,
hogy egy sor gyilkosságot ő szervezett meg a megyében.
Mr. Livingstone, mi értelme van
alaptalanul megsérteni a halottak emlékét?
KEN LIVINGSTONE
Minél jobban elmerülök a politikában, annál több olyan furcsaságot fedezek fel,
amiről nem lehetett sokat tudni.
Például, mi zajlott valójában Észak-Írországban?
Néhány borzalmat a brit csapatok hajtottak végre illegálisan.
Nairac nem egy őrült pszichopata volt, aki élvezte, ha gyilkolhat.
Azt hitte, hogy Nagy-Britannia hosszú távú érdekeit szolgálja.
Úgy gondoljuk, Robert Nairac tagja volt a Tizennegyedik Hírszerzési Szervezetnek,
egy rejtélyes brit felkelésellenes csoportnak.
Bizonyos állítások szerint Nairacé volt az a brit hang,
amit az út mellől hallottak azon az estén.
Együtt látták Jacksonnal.
Együtt látták Harris Boyle-lal is, aki meghalt a Miami-merénylet során.
Ki tudja, mi volt Robert Nairac?
Amikor találkoztam vele, azt mondta, annak az MI6 ügynöknek dolgozik, mint én.
Ismertem Robert Nairacot.
Szerintem ő egy nagyon...
lelkes ember volt, akit könnyen manipulálhattak
a hírszerzési szervezet emberei.
Azt mondta, hazudott nekem arról, hogy miért volt ott.
Amint valamilyen információról értesült, olyan műveletekbe kezdett,
amelyek során szerintem és Colin szerint
pont, hogy visszaélt ezekkel az információkkal,
és összejátszott a terroristákkal.
ÉSZAK-ÍRORSZÁG 1987
A szervezet tagjaitól szerzett információink alapján
Robert Nairac, a Brit Különleges Légi Szolgálat kapitánya
kiemelkedő szerepet játszott a Miami-gyilkosságokban.
Nairac kapitány ennek a Portadownban található
nagykereskedelemnek az elhagyatott parkolójában
adta át a merénylet során használt bombát és fegyvereket.
És semmi kétségem sincs afelől,
hogy ha a Nairac kapitányról szóló állítások igazak,
akkor ő pusztán valaki parancsait követte.
Az MI5 azon magas rangú kémjeit kell megtalálnunk,
akik készek voltak engedélyezni ezt.
Készek voltak, hogy lássák, ahogy ártatlan...
teljesen ártatlan embereket, mint a Miami Showband zenészeit,
megöljék. Olyan árulásról beszélünk, amelyet a brit állam szívében követtek el.
Michael Mates nagyméltósága vagyok. 36 évig voltam parlamenti képviselő,
valamint 20 évig voltam katonatiszt.
Ön szerint...
meddig hívhatják magukat britnek
az Észak-Írországban élő emberek?
Amíg Ön és én élünk, és amíg ők úgy kívánják.
A hadseregnél töltött időm vége felé ötször jártam Észak-Írországban.
Csaknem háborús helyzetben álltunk...
Valójában háború tört volna ki,
ha nem brit területen zajlik az egész.
És folyamatosan ilyen események zajlottak,
az egyik közösség által elkövetett gyilkosságot a másik bosszúja kísérte.
Mindkét oldal szörnyű dolgokat követett el.
És ez így folytatódott.
A brit hadseregnek és biztonsági erőknek kellett kezelniük a konfliktust.
Az embernek...
a UVF támadásai helyett inkább az IRA esetleges támadásaira kellett ügyelnie.
Az IRA fegyveresei továbbra is szórványos lövéseket adtak le.
Jelenleg háborúban állunk a brit hadsereggel.
Olyan dolgot szimbolizálnak ebben az országban...
amely évszázadokon át gyűlölet tárgya volt.
Ez pedig...
a brit imperializmus szerepe Írországban.
A brit katonák.
Hamar rájöttek, ki az ellenség.
Nem a protestánsok.
A protestáns szélsőségesek
nagyon ritkán támadták meg a katonákat, nagyon ritkán.
És úgy gondolták,
bár irtózunk ezektől az emberektől,
egy oldalon állunk.
Ott, ahol élek, az IRA harcosai az egyetlen ellenségünk.
Kizárólag az IRA?
Igen, igen az IRA,
a kormány és a bombázók.
A protestáns terroristák viszonylag akadálytalanul tevékenykedhettek.
A biztonsági erőknek dolgoztak, és félreállítottak...
olyan embereket, akikről tudni vagy gyanítani lehetett,
erősen gyanítani, hogy IRA-tagok.
- És mikor azt mondom, biztonsági erők... - Megölték őket.
Megölték őket. Végeztek velük.
A britek helyi embereket használnak helyi emberek ellen.
Amellé állnak, akiről azt gondolják, győzni fog.
Ebben az esetben ez a UVF, az Ulsteri Önkéntes Erő.
Arra használják őket, hogy legyőzzék az IRA-t.
Ez a britek módszere. Így építették fel a birodalmukat is, erre támaszkodnak.
Az egész világon ezt csinálták.
A brit hadsereg katonai utasításra
olyan taktikai műveleteket kezdett el végrehajtani,
amelyek indokolatlanok és jogszerűtlenek voltak.
Rájöttem, hogy a hatóságok valójában
jogszerűnek tartották őket.
A saját hatóságaim, a saját politikusaim,
és minden felső utasításra történt.
Colin Wallace és én írtunk Mrs. Thatchernek,
és elküldtünk neki egy 32 oldalas levelet, egy listát
azokról az észak-írországi műveletekről, amelyeket jogellenesen hajtottak végre.
De semmilyen információt nem használtak fel belőle.
Az érintett emberek folytathatták, amit addig csináltak.
A kormány ismételten kinyilvánította,
hogy Észak-Írország az Egyesült Királyság része.
És az is marad.
Hacsak nem döntenek másként az ott élők, illetve a Parlament Westminsterben.
Lépéseket kellett volna tennie, de nem tett.
És tagadta, hogy látta a dokumentumokat.
Mikor előterjesztettem a Miami Showband ügyét a Parlamentben,
egy pillanatra bizarrá vált minden. Mert Mrs. Thatcher uralta a termet.
Úgy állt ott, akár egy oszlop.
Kvázi lenézett mindenkire. Kérdésekkel bombázták.
És ő nem nézett rám. Görnyedtnek tűnt.
Tudtam, ez világosan olyasvalami volt, amitől sebezhetőnek érezte magát.
Mrs. Thatcher mindent megtesz, hogy meghiúsítsa a nyomozást,
de egy demokratikus államban sem fordulhat elő, hogy ilyen jellegű vádak
kivizsgálását nyíltan elutasítsák.
Minél több bizonyítékot láttam, annál inkább megértettem,
a brit kormány a megbízott hadseregével
kiválasztott minket, ártatlanokat,
hogy megöljön, és ezáltal
elérje politikai célját.
Azért vettek minket célba, mert a brit hatóságok azt akarták elérni,
hogy az ír kormány
lezárja az északi határt...
ÉSZAK-ÍRORSZÁG
...hogy az IRA ne tudjon elkövetni semmilyen szörnyűséget,
és ne tudjon könnyedén betörni a viszonylag biztonságos délre.
Szóval úgy döntöttek: "Használjuk ki....
a legártatlanabb és legmegbízhatóbb ingázókat!"
Azokat az embereket, akik oda-vissza utaztak.
És úgy vonultunk volna be a történelembe
mint terroristák, akik bombákat szállítanak az IRA-nak.
Amikor egy kormány úgy dönt,
hogy megöli a saját állampolgárait,
és megöli a legközelebbi szomszédjának az állampolgárait is,
arra nincs mentség. Nincsenek enyhítő körülmények.
Nincs olyan, hogy kiválasztasz valakit, hogy megöld a nagyobb jó érdekében.
Ezek az emberek azzal érvelnének,
hogy mindezt az ország érdekében teszik. És ez valószínűleg így is van.
Ez benne az irónia. De ez nem demokrácia.
Mindkét dolgot akarják.
Támogatják a terroristákat,
és közben azt állítják, hogy tisztelik a törvényt.
Én kifogásoltam ezt, és beszámoltam az ellenvetéseimről.
Zavaró tényező lettem.
Gyorsan le kellett cserélniük és el kellett távolítaniuk,
mielőtt több dologra rájövök.
Ennek következtében
különösen kellemetlen módon távolítottak el Írországból.
Egyenesen a Netley-be vittek,
ami a sereg egyik hírhedt
elmegyógyintézete.
Egy egész hónapon keresztül
jogtalanul tartottak bent.
De ami fontosabb, és itt kapcsolódunk Colin Wallace esetéhez,
be kellett mocskolniuk,
hogy senki ne higgye el, amit mondok, hiába volt megalapozott.
Holroys és Wallace is háttérbe vonult.
A hatóságok tudatosan visszaéltek a hatalmukkal,
majd nem ismerték el,
hogy engedélyeztek volna ilyesféle tevékenységet.
Az Észak-Írországból való eltávolításomat és a fegyelmi eljárásomat is
előre eltervezték.
Ezek után gyilkossággal vádoltak meg.
Eltűnt az egyik munkatársam.
A holttestét egy folyóban lebegve találták meg.
A patológus azt állította, olyan sérülést talált az orron,
amelyet egy harcművészeti jellegű ütés okozhatott.
Olyan emberé, aki katonai kiképzésen vett részt.
Végül bűnösnek találtak és tíz év börtönbüntetésre ítéltek.
A Wallace elleni eljárás rendkívül gyenge volt.
Az egyetlen bizonyíték is közvetett volt.
Kétségem sem volt afelől,
hogy Colin Wallace ártatlan volt az emberölés vádjában.
Valójában úgy gondolom, hogy Wallace-t csapdába csalták.
Ki csalta csapdába?
Szerintem az ország hírszerzési szolgálatai.
Nem célszerű lelőni a hírhozót, be kell mocskolni helyette.
Ha lelövöd a hírhozót, az szemet szúrhat az embereknek, kérdéseket vethet fel.
Ez azt üzeni azoknak az embereknek,
akik szólni kívánnak valamilyen ügyben, hogy ne tegyék.
AZ EMBEREKNEK NEM KELLENE JELENTENIÜK
Annak érdekében, hogy megvédje magát,
a rendszer igen messzire elmegy, hogy tönkretegye azokat,
akik hatalommal való visszaélésről tesznek jelentést.
Amiatt, hogy bábokként használtak minket
a politikai játszmáik során...
Nagyon szégyelltem magam.
Mivel olyannyira tiszteltem a briteket,
úgy éreztem, hogy szinte elárultam azokat a dolgokat, amiket szerettem.
Egyszerűen olyan nehézzé válik a teher, hogy....
nem tudod élni az életed.
Nagyon gyakran előfordul, hogy amikor felébredek reggel...
Teljes szívemből sajnálom, hogy felébredtem.
Nemrégiben tartós személyiségváltozással diagnosztizáltak.
Eddig nem ismertem ezt a betegséget.
Elmész...
egy rendezvényre...
és...
amikor eljössz arról a rendezvényről,
már egy másik ember vagy.
Egy nagyszájú,
magabiztos zenész voltam.
Én...
boldogan éltem az életem.
A feleségem is boldogan élte az életét.
Nagyon boldogok voltunk együtt...
majd váratlanul megtörtént ez a dolog. És...
emlékszem, mikor megkérdeztem a feleségemet, Anne-t:
"Valóban megváltoztam utána?" Ő azt felelte:
"Meg kellett tanulnom egy másik emberrel együtt élni.
Alapjában véve, meg kellett tanulnom egy másik embert szeretni."
Az egyetlen dolog, amiben valaha is jó voltam,
az a zenélés volt.
Ez volt az egyetlen dolog, amit úgy csinálhattam...
hogy közben nem kellett sem aggódnom, sem gondolkodnom.
Még csak próbálnom sem kellett. Az élet nagy ajándéka volt.
És elvesztettem.
Utána hosszú ideig azt éreztem,
hogy nincs semmi más a világon, amit csinálhatnék.
És megértettem, hogy az ember, aki voltam...
ottmaradt azon a mezőn...
1975. július 31-én.
2006-ban
felhívott egy rendőr, James O'Neill.
James O'Neill volt a helyszínelő az esetünknél.
Megbízták, hogy reggel gyűjtse össze a bizonyítékokat.
Mikor utána találkoztam Jamesszel, láttam, hogy nagyon precízek a jegyzetei.
Egyértelmű volt, hogy profi.
És elhozta még...
a boncolási képeket is.
Azt mondta: "Olyan képek vannak nálam, amiket nem lesz könnyű megnézni."
Azt feleltem: "Készen állok, hogy megnézzem őket."
Rettenetesek voltak.
Voltak köztük olyan képek is, amelyek a hullaházban készültek a fiúkról.
Nagyon-nagyon súlyosan megsérültek.
Szörnyen.
A tragédia után
megpróbáltam kitörölni ezt az egészet az emlékezetemből.
És megértettem, hogy addig a pillanatig
nem fogadtam el, hogy meghaltak.
Azt gondoltam, hogy ez csak egy rossz álom. Tévedés.
Még olyan sok évvel utána is.
Számomra Tony nem volt halott.
Senki nem ölhette meg Fran O'Toole-t, túl nagy sztár volt.
Brian McCoy pedig biztosan a családjával van valahol.
Csak a szívem mélyén tudtam, hogy ennek nincs értelme.
De amikor úgy kellett látnom őket...
Felfogtam, hogy meghaltak.
És volt idő, mikor azt gondoltam...
"Lehet, hogy igazából meghaltam."
Csak nem fogadom el a saját halálomat.
Olykor felmerül bennem ez a gondolat.
Megkönnyebbültem, hogy nem szerepeltem azokon a képeken.
Ösztönzőleg hatott rám...
hogy elűzzem ezeket a dolgokat, ezt a mély fájdalmat.
És ezt csak úgy lehet elérni,
ha megtesszük ezeket a lépéseket. És ez egy hatalmas lépés volt.
Megerősített abban,
hogy jól döntöttünk, mikor belevágtunk a nyomozásba,
és hogy folytatnunk kell, még nagyobb elszántsággal.
Az Írországba beférkőző
brit terrorizmus volt az,
ami belerángatott ebbe a történetbe.
Megnézem, hogyan végződik.
Azt akarom, hogy tudják, még nincs vége a harcnak,
mert én nem fogok meghátrálni.
Megölték a barátaimat. Engem is meg akartak ölni.
Terroristának akartak beállítani engem és az egész családomat.
Visszatértem. És megbosszulom, amit tettek.
Mi...
bírósági eljárást indítottunk a Brit Védelmi Minisztérium ellen.
Azt akarom, hogy Nagy-Britannia elismerje a bűnét. Azt akarom,
hogy kimondja, ez nem történhet meg újra.
Steven és én...
sokat dolgozunk együtt
a bírósági ügyön, amit jelenleg Belfastban
a Felső Bíróság tárgyal.
Elborzaszt,
hogy az érintett hatóságok
több mint 42 évet várattak
hogy végre
igazságot szolgáltassanak nekünk.
Az összes mocskos trükköt bevetették.
Kerteltek és késlekedtek.
Úgynevezett "általános betekintést" nyertünk.
Iratokkal halmoztak el.
Minden trükköt bevetnek, ami csak eszükbe jut.
De ez valahogy csak még elszántabbá tesz minket.
Steve Travers,
a Miami Showband-mészárlás egyik túlélője
itt van velem a stúdióban. Üdvözöllek a műsorban!
Köszönöm, Pat!
Az úgynevezett "betekintésért" küzdöttünk annyit.
Ha jól emlékszem, augusztus 30-án a bíró végül engedélyezte,
hogy 84 dokumentumból 82-be betekintést nyerjünk.
Mindeközben
új információkat kaptak az ír kormánytól,
ami elég szokatlan.
Most kaptam meg ezt a levelet. Az Ulsteri Önkéntes Erő küldte.
Van egy levél, ami az elmúlt 30 évben
az ír kormány birtokában volt.
A UVF küldte az ír kormánynak, hogy beszámoljon,
az MI5 megkérdezte a UVF-től,
hogy megölnék-e Charlie Haughey-t.
Azért számoltak be erről a kormányunknak,
mert tudatni akarták, nem kívánnak semmilyen módon részt venni benne.
Fejléces papírra írták. Nem tudtam, hogy fejléces papírt használtak,
de ezek szerint igen.
A keltezése 1987. 8. hó 5.
Ez áll benne: "Colin Wallace és Fred Holroyd
igazat beszéltek, amikor azt állították,
hogy a brit hírszerzés állt a gyilkosságok, emberrablások mögött..."
A levélben
a UVF az MI5 eljárásmódjára panaszkodik,
és elismerte, hogy összedolgozik a titkosszolgálattal.
Hibás detonátorokat,
hibás bombákat kaptak az MI5-tól.
És azt is írják: "mint a Miami Showband esetében."
Egy ilyen nagy jelentőségű dologgal lezárhattuk volna az ügyet 30 éve.
- Jó látni, Winston. - Üdv, Steve! Hogy van?
- Nagyon jól, köszönöm. És Ön? - Megvagyok, köszönöm.
Volt összefüggés az események
és a Miami Showbandet ért támadás között.
De én, aki közelről ismerem az Ulsteri Önkéntes Erő gondolkodásmódját,
úgy látom,
hogy...
a UVF-nek egyáltalán nem állt szándékában megölni a Miami Showband tagjait
annak a műveletnek a során.
Nos, Winston, ezt nem tudom elfogadni.
A tények teljes mértékben ellentmondanak ennek.
De nem hiszem, hogy...
célravezető lenne, ha arról vitatkoznánk, ki hogyan értelmezi ezeket a dolgokat.
Ez az egész egy szörnyű katasztrófa volt.
Az egyik dolog...
ami megakadályozza a gyógyulást és a megbékélést az a tény,
hogy nem vállalják a felelősséget sem a lojalista félkatonai szervezetek,
sem a republikánus félkatonai szervezetek, sem az állam.
Szóval, jó, hogy most leülhetünk,
és Ön kifejtheti az álláspontját,
én pedig elmondhatom, hogy egyáltalán nem értek egyet Önnel.
És jó, hogy nem állunk fel és viharzunk ki a szobából, hanem azt mondjuk,
hogy valami jót is kihozhatunk ebből.
Igen, úgy gondolom, hogy ez fontos, és gondoskodnunk kell arról,
hogy a múlt eseményei
ne lehessenek jelen a jövő politikájában.
És azt az egyszerű üzenetet kell közvetítenünk,
hogy soha többé nem eshet áldozatul senki.
Nagyon biztató ezt hallani.
Remélem, hogy ez egy folyamat kezdete,
és nem csak egy egyszeri esemény.
- Igen, abszolút. - És azt is, hogy ebben a folyamatban
sokkal többen részt vesznek majd.
Nagy szó, hogy azok az emberek, akik felelősek ezért a szörnyűségért,
most itt ültek velünk,
és ígéretet tettek arra, hogy megpróbálnak mindent helyrehozni.
És az is, hogy ez a férfi kamera elé állt
a szervezet nevében. Ez hatalmas dolog.
TÉNYFELTÁRÓ ÉS BÉKÉLTETŐ ESEMÉNY 2018. FEBRUÁR
Hogy milyen igazságszolgáltatásról van szó... Az igazságot szeretném látni.
És én személy szerint elfogadom,
ha ebben helyet kap az amnesztia.
Feltéve, hogy ezek az emberek felállnak, és elmondják az igazságot.
Olyan vezetőkre van szükségünk, akik előveszik ezeket a szörnyű eseteket,
és azt mondják: "Senkinek nincs monopóliuma
a szenvedés és a veszteség tekintetében.
És senkinek nincs monopóliuma az olyan bűntettek tekintetében,
amelyek az elmúlt 40 év során történtek.
Nem gondolom, hogy ezen a dolgon kívül másért érdemes lenne élnem.
Nem is élnék, ha ezt nem ismertem volna be pár évvel ezelőtt. Meghatározott engem.
Talán valamilyen módon megváltoztathatjuk a dolgokat.
Ettől a gondolattól érzem úgy, hogy értékes vagyok.
És talán ez szabadít majd meg a múlttól.
Egész életemben basszusgitáros akartam lenni.
Ennyi.
Amikor zenélek, az az ember lehetek, aki valaha voltam.
Mert...
ez az egyetlen dolog, ami akkor az enyém volt,
és még most is az.
A zene az emberek közös nyelve. Egy olyan dolog, amit mindenki értékel,
amit mindenki szeret, függetlenül attól...
hogy mik a politikai és vallási nézetei. Vagy bármi más.
Összehoztuk a különböző közösségeket.
A vallási ellentétekről megfeledkezett mindenki, mikor játszottunk.
Ez a zene hatalma.
Azok az emberek, akik ilyesmit követnek el,
félnek az élet szépségétől.
Félnek az összes jóságtól, ami a társadalomban jelen van.
De a zene hangja
mindig sokkal erősebb lesz, mint a fegyvereiké és a bombáiké.
Fred Holroyd ügyvédet fogadott,
hogy töröltesse a mentális egészségére vonatkozó értékelést az aktájából.
Soha nem térhetett vissza a hadseregbe.
Colin Wallace több évet ült börtönben
míg végül felmentették a gyilkosság vádja alól, miután kiderült,
hogy hamis bizonyítékot használtak ellene a tárgyalásán.
A brit kormánynak még tisztáznia kell az új bizonyítékot,
ami a Miami-támadáshoz köti az MI5-ot.
Stephen és Des folytatják harcukat az igazságért.
A feliratot fordította: Bednárik Henriett