Clara?
Kom igen. Jag går ner. Det finns nåt där nere.
Okej.
-Ser du nåt? -Inte mycket.
Var försiktig.
Det finns ingen här.
-Det är okej. -Kära nån!
-Vad är det här? -Peter, här.
Vad är det där?
Det är målarfärg.
-Vad är det för ställe? -Kanske en studio.
Jag får inte fram ficklampan. Jag avskyr uppdateringarna.
Jag hade precis lärt mig, men så ändrar de.
Varför skulle jag vilja messa mitt ansikte som drake?
Jag förstår. Jag ska hjälpa dig.
-Klart. -Kära nån!
Titta!
Jag hade rätt!
Det är hon.
Ja! Vi hittade dig!
Vi vinner! Ja!
Varför stirrar hon bara så där?
Hon rör sig inte.
Det är bara en målning. Som väggmålningarna i Fishtown.
-Verklighetstrogen. -Här är lysknappen.
Okej. Fint.
Coolt.
Smart.
Jag är verkligen Fredwynn nu.
"Släck lyset så ni kan se."
-Ge mig den. -Nej.
Den är gammal. Såna kan jag.
Vänta. Hörni... "Släck lyset så ni kan se."
Testa nu.
En UV-ficklampa.
Försiktigt!
-Man hittar skorpioner med såna! -Fredwynn!
Fredwynn.
-Titta! -Jag visste det.
-Fantastiskt.
Jösses.
Kolla bara.
Så mycket tid och arbete.
Hörni, jag har nog hittat början.
"Jag heter Clara, och jag är du."
"Om du har hittat hit
måste vi vara mer lika varandra än du tror.
Vad sjutton, om du kisar kanske jag är du."
Jag är Clara.
Jag är kreativ och väldigt beslutsam.
Ibland är jag rädd.
Och en gång...
Ja, en gång...
...slukades jag av mörkret.
Kom lite närmare. Känn dig som hemma.
Framför en tegelmur, upplyst av UV-ljus,
i en kuslig källare. Kom igen, hjälp mig lite.
Jag är Clara. Och jag är du.
Tror du mig inte?
Okej.
Jag ska visa dig.
Det här är Fishtown. Hem, ljuva hem.
Det var en gång, och så vidare.
Man brukar ju säga att "det här stället har sett sina bästa dagar".
Fishtown skulle inte känna igen en bra dag
om den plötsligt brakade ner.
Reglerna är enkla.
Man föds här, lever här, och dör här.
Det är ingen mening att drömma i Fishtown.
Det gör för ont att vakna upp.
Jag vet inte varför det var annorlunda idag.
Det var en rätt skaplig dag.
Det var kanske det som gnagde i mig.
Var det här mitt öde?
Ett liv av "skapliga" dagar?
Fanns det inget mer för mig?
Var jag inte...
...speciell?
Min mamma var speciell.
Hon gjorde saker.
Men hon slukades av mörkret.
Pappa säger att det här är min berättelse, inte hennes,
och att jag inte ska tänka på det, men det gör jag.
Länge ignorerade jag värken som växte i mitt hjärta.
Och idag... vägrade den släppa mig.
Jag kände hur mörkret smög sig på.
Jag var så trött.
Trött på att känna mig...
...utan hopp.
Trött på att känna mig...
...maktlös.
Men jag är inte Fishtown.
Och jag är inte min mamma.
Jag är Clara.
Och min berättelse är min.
Jag hade inget namn på den andra känslan, den sköna. Inte än.
Men jag visste att den var blå...
...och att när jag behövde den så fanns den där.
Jag måste bara fånga in den. Ibland var det svårt.
Men jag var tvungen, för den gav mig det jag behövde.
Och ett fönster att öppna...
...mot Annorstädes.
En glassbil?
HÄRLIG GLASS
Det var nytt.
Eller så har den alltid funnits där utan att jag såg den.
Kanske kan jag förvandla det här till en plats
jag kan drömma om att fly till...
...istället för att fly ifrån.
"...istället för att fly ifrån."
-Så hon ritade sig ett fönster. -Hon har ett punggrepp om sitt liv.
Men klättrade hon ut genom en väggmålning? Va?
Bli inte distraherade. Det är en ledtråd. Var finns nästa?
Fredwynn.
Det är nån som bor här, Fredwynn!
-Ska vi följa efter? -Han kanske ger oss en signal.
Okej, vi väntar på det.
-Där kom den! -Fredwynn!
-Stället är minerat. -Det är bara en stol, Fredwynn.
Vi måste bli flitigare med ficklamporna.
Eller lysknappar. Vi kan bara tända lyset.
Håll.
-Mår du bra? -Ja.
Du blöder ju.
-Du blöder. -En skråma.
Kom så letar vi badrummet. Det finns nog nåt vi kan stoppa blödningen med.
Du måste inte hålla min hand.
Det finns inga plåster, men jag kan i alla fall...
Håll min telefon. Okej.
Luktar det nåt?
Det är ju ett badrum.
-Salpeter. -Nej, jag har inget salt på mig.
Kaliumnitrat, också kallat salpeter.
Ut! Ut med er!
-Ut! -Va?
Vad då?
Håll er undan.
Voilà!
Ni kan komma in.
Det här är ju grymt!
Så...
Ska vi fortsätta?
Jag är Clara.
Mateo.
Mateo hade allt.
Ingen tvekan om det. Både hjärna och kropp.
Det här är Kimbra.
Kimbra var en kaxig lillasyster med en tuff fasad
som dolde en kärlek till zebraföl och funnel cake.
Han heter Sanjay.
Sanjay var inget speciellt,
men enligt ryktet dolde rullskridskorna ett par ben
som var skarpt vässade i ändarna.
Och att när han försvann i veckor i sträck
jobbade han för staten
som lönnmördare.
Vi blev bästa vänner på en gång.
Och jag visste att vi alltid skulle vara bästa vänner.
Jo... Jag undrade...
Tänker ni aldrig att det här stället skulle kunna bli...
Jag vet inte.
Speciellt?
Jag tänkte bara att med lite hjälp
kan saker och ting bli bättre än de verkar.
Till exempel, tänk om det där inte är en sopbil.
Om den faktiskt är en Zamboni
som lämnar ett spår av snö och is efter sig.
Zamboni.
Eller skorstenarna på slakteriet...
När vi inte tittar
kanske de i hemlighet blåser ut färgglada marshmallows i luften.
Jag tänker att om vi samarbetar kan vi faktiskt förändra berättelsen.
Vad tror ni?
Ingen?
De fattade inte.
Varför kunde de inte se det jag såg?
Varför kunde de inte...
...tro?
Jag vet inte hur eller varför, men jag...
Jag bara visste att jag var ämnad att göra nånting.
Jag hade målat mig själv lite hopp, och kunde känna hur det bleknade.
Tänk, Clara.
Din berättelse är din egen.
Testa nåt.
Gör nåt.
Det är okej att ha fel. Det är okej att ha fel.
Nu vet jag.
Jag var där. Jag var Annorstädes.
Jag förstod mitt syfte.
Jag hade en idé. Jag kallade den "The I.D.E.A."
Jag pratade på om hopp,
men det räckte inte för mig.
Jag var tvungen att visa dem.
Jag visste inte om de skulle förstå.
Skrämde det mig?
Mer än jag hade anat.
Men om jag inte trodde själv, hur kunde jag begära det av dem?
Jag var tvungen att visa att livet inte är nåt man ska se gå förbi.
Det var nåt man kunde ta på.
Det var nåt man kunde höra, ett muller
man kunde dyka in i och svepas med av,
miljoner liter i minuten i en bräckt dusch
på tidernas varmaste dag nånsin!
Att glassbilen krockade med brandposten skadade ju inte.
-Jag fixar en. -Jag fick choklad!
Det var ett ögonblick.
Ett enastående, skimrande, klibbigt,
magiskt vått och helt perfekt ögonblick.
Och just då...
...var alla Annorstädes.
Tja, nästan alla.
Vad fanken håller ni på med? Ni ger ju bort gratis glass!
Ni tar mina kunder! Jag ska säga till era föräldrar!
Men jag utnyttjar bara min Gudomliga Nonchalans.
Va?
Jag vet inte. Det bara kom när jag var upp och ner.
Vi kallade oss Annorstädessällskapet.
"Och vi lovade att inget skulle splittra oss."
-Mår du bra? -Jag?
Ja. Javisst. Jag bara...
Hon är inspirerande.
Hon kom från ett ställe där ingen trodde att nånting var möjligt,
och sen gjorde hon allt för att få till det bra.
Jag blir inspirerad.
-Blir du? -Ja. Då ser jag ut så här.
Herregud! Klockan är snart tre. Jag måste gå.
Lev blir orolig när jag är sen. Jag ringer en taxi. Var är min mobil?
Hur ringer jag en taxi? Jag kan googla, va?
Då träffas vi här imorgon eftermiddag
och utforskar mer när Peter och Simone slutar sina jobb, okej?
Just det. Fokusera på spelet och se om några spår från berättelsen
dyker upp i era liv.
Ni använder ju inte era hjärnor så...
Simone är konstutbildad.
Förlåt, men... - Visst är du konstutbildad?
Det är ju mycket med det här som verkar handla om Claras konst.
Så oavsett om vi letar en riktig person eller löser en gåta
tror jag att det hänger ihop med den här konsten.
Inte så dumt.
Tack.
Okej, jag ska tänka på det.
Allt har ju varit så perfekt koreograferat, eller hur?
Vi kanske parades ihop av en anledning, vi fyra.
Du är konstpersonen, så... Din stund kanske kommer nu.
Jag... Jag ska tänka på det.
Javisst, ingen press.
-En snabb fråga. -Ja?
Om jag är den plågade konsttjejen,
Fredwynn är frifräsaren
och Janice är Janice,
vad blir då du?
Kanske killen som vill göra nåt modigt
men bara skämmer ut sig.
-Det låter rimligt. -Ja.
Här kommer den! Simone, vill du åka med?
-Ja tack. -Okej, fint.
Okej.
-Hej då. -Hej då, Janice.
-Vi ses. -Simone.
Jag kallade dig aldrig "plågad".
Jag vet.
Ja, Philly har en lång historia av sånt här.
Tina Llamada kanske vet mer. Jag kan mejla henne.
Ett mejl vore toppen. Tack.
Det är till projektet jag jobbar med.
När jag har fått kläm på dig kan jag berätta mer, men...
Just nu är det lite Fight Club,
men en positiv version av Fight Club, tycker jag.
Låter bra!
Du ser jättebra ut. Får jag säga det? Reglerna är lite nya för mig.
Skit i reglerna. Alla gör sitt bästa.
Och du får nog säga att jag ser bra ut, som övergång.
Kanske inte i egenskap av lärare, men jag vet inte.
Man säger aldrig rätt saker nu för tiden.
Jag hoppades att du skulle säga att du skriver in dig igen.
Nej.
Nej, jag...
Jag vet inte ens vad jag håller på med nu.
Jag springer runt i stan i nåt hemligt spel med främlingar.
Det känns inte som rätt läge
att fatta några andra stora livsbeslut just nu.
Hur är det ett stort livsbeslut?
Förlåt?
Varför är det ett stort livsbeslut att komma tillbaka hit?
Ja...
Det är... Det känns som att jag valde en väg,
och innan jag visste ordet av var det ett spår.
Jag gillade konst i high school, men bara för att jag var bra på det
och det var roligare än andra ämnen.
Då valde jag det på college och tog examen i det och sen...
Till slut var jag...
...inte lycklig här.
Det kanske beror mycket på mig och min inställning, men... Jag vet inte.
Om jag inte stannar upp
och funderar på vad jag vill kommer jag att vakna en dag,
60 år och se mig själv i spegeln
och undra var jag är.
Mitt huvudämne var marinbiologi.
-Va? -Jag snöade in på marinbiologi.
Men så insåg jag att jag inte gillade att vara blöt hela tiden.
Och jag luktade fisk hela tiden.
Så jag bytte till konst. Jag gillar det.
Jag är torr och luktar bara som en medelålders man.
Alltså, vi fattar ett beslut och om det behövs fattar vi ett nytt.
Du har fattat ett jättestort och viktigt beslut.
Andra beslut måste inte kännas så stora.
Hitta nåt du mår bra av och testa det.
Du får ha fel.
Jag får ha fel. Ja.
Så du menar att jag ska använda min Gudomliga Nonchalans?
Jag vet inte riktigt vad det är,
men "Gudomlig Nonchalans" är mitt nya favorituttryck.
Tack.
Och om du får några...
...tankar kring muralmålningarna får du gärna höra av dig.
Visst.
Jag ska hitta mitt Annorstädes.
Gör nåt. Bevisa nåt.
Fantisera. Dröm.
Du finns bara i mitt huvud.
Jag är jättetrött.
Jag pratar högt med mig själv.
Du! Salpeter Lockvissla!
Det påminner inte alls om mitt namn, men ja?
Tänker du hjälpa mig eller inte?
Hitta din nonchalans, kompis. Ingen annan gör det åt dig.
SPELLISTA: PETERS LÅTAR DU, DIN LISTA ÄR TOM!
Hitta min nonchalans.
HA EN BRA DAG! SPELLISTA
GOOD VIBRATIONS - THE BEACH BOYS
Du, Peter!
Långskånk, här borta.
Vore det inte fint om andra kunde känna vad du känner just nu?
-Jo, det vore det. -Så...?
Nej, nej, nej.
Nej. Nej, nej, nej.
Nej. Nej. Nej.
Nej, nej.
Nej, nej, nej. Nej. Nej.
Nej.
Jag vet vad du är ute efter. Jag kan inte göra det.
Folk sa att jag inte kunde, men jag bad dem dra åt skogen.
Kom igen.
Lev lite.
Okej.
SKRIV ÖVER TILL ALLA ANVÄNDARE
Jag borde inte.
Jodå.
Två, fyra, sex, åtta!
Så ja. Bra jobbat, tjejer!
-Han vill inte, tror jag. -Ja, han...
Det här funkar. Ja.
Hon tror att hon kan förändra världen
och har inspirerat hela sitt område.
Det är underbart. En känsla av att allt är möjligt.
Och hon gillar en pojke.
Vi vet hur det kan sluta.
Men det är en sak som har farit runt i mina tankar.
Jag ville ta det med dig.
Peter, Simone och Fredwynn är så besatta av Clara
och intrigen och hennes vision.
Det känns som att vi har missat nåt.
Nåt sorgligt.
Clara är inte enbart hopp och nyckfullhet.
Hon verkar också lite desperat. Jag är orolig för henne.
Okej, säg inget.
Jag ser det på dig. Att jag tänker för mycket.
Ungdomarna har smittat mig med sin intensitet
och vetgirighet.
Så vi ska träffas igen senare idag.
Det finns nog fler rum.
Vi kanske hittar resten av berättelsen och nån ledtråd.
-Fredwynn vill ha sina ledtrådar. -Janice.
Kan vi prata lite?
-Om det går bra? -Ja.
Javisst.
Tack.
-Du är tidig. -Ja.
Jag vill bara klargöra att jag känner mig illa till mods
med vad som hände igår.
Meredith, förlåt mig. Jag vet att jag lovade vara hemma före midnatt.
Du har varit så hjälpsam och flexibel med tiderna.
Jag rycktes bara med i äventyret. Det ska inte upprepas.
Nej, det...
Jag tyckte att sms:et du skickade var lite...oförskämt.
Vilket sms?
Här.
"Tjena, tjena. Jag har kul.
Låt mig vara. Golare har inga polare.
Måste stanna här. #IceBucketChallenge.
Svarta Tomten."
Jag har inte skickat det. Jag vet inte ens vad det betyder.
Det kom från din telefon.
Det är omöjligt.
"Annorstädessällskapet.
Verkar i skuggorna.
Ofta fel, men aldrig med tvivel.
Vi var dess hemlighets förvaltare."
Vi var ett team. Vi var framtiden.
Vi var fast beslutna att förverkliga "The I.D.E.A."
Hörni... Stopp!
Och vi var fattiga, så vi gjorde vad vi måste.
Det var ju för ett högre syfte.
Vänta! Inte nu igen.
Vänta!
Hörni.
Jag vet inte vem du är, men jag ska ta reda på det!
Vi var en ny civilisation som reste sig ur askan efter den förra.
Gudomlig Nonchalans var vårt bränsle, Annorstädes vårt mål.
Ja!
Den övergivna tobaksbutiken blev vår Batmangrotta.
ANNORSTÄDESSÄLLSKAPETS KLUBBLOKAL
Tillsammans skulle vi göra världen bättre att leva i.
Kan ni...?
Min butik...
Kan ni göra den vacker?
Vi kommer imorgon.
Tummis.
Det finns en annan grupp ungdomar som påminner om er,
men de har inte lika bra dräkter.
Hjälp mig hitta dem
så jag kan berätta för deras föräldrar att de är bråkmakare?
Visst.
Frank, vad händer?
Vem har gjort det här?
Hon.
När jag ser henne i ögonen
Följer hon med Till nånting, nånting...
Vi har bara en regel här.
-Vet du vilken det är? -Ta inte Marys sötningsmedel.
Kränk inte spellistans helgd.
En privat spellista är som DNA.
Du har liksom förändrat folks DNA utan deras godkännande.
Vi är inga genforskare här.
Vi har ett oändligt utbud.
Ändå lyssnar folk på samma låtar
om och om och om igen, som om de är fångna.
Vi tar deras pengar,
och lämnar dem vind för våg i ett enormt hav av alternativ.
Det är illusionen av valfrihet. Jag tänkte bara...
...visa att det finns skönhet där ute
om man bara letar.
-Vem tror du att du är? -Jag är jag!
Jag är jag. Jag bara... Jag försökte väl vara som hon.
Vad snackar du om? Jag ska förklara en sak för dig.
Jobb. Jobbgrejer.
Jobb. Jobb. Jobb.
Jobbgrejer.
Jobb. Jobb. Jobb.
-Jobbgrejer. -Jag säger upp mig.
Jag vill inte fortsätta känna inget, där du pratar och jag nickar.
Jag säger upp mig.
-Det kan du inte. -Vet du vad?
Ni kan nog hitta nån
som bättre fyller era behov, men ni kan inte tvinga mig kvar.
Jag är vuxen och gör som jag vill.
Jag säger upp mig.
Men du kan inte sluta eftersom jag sparkar dig.
Lyssnade du inte alls på mig?
Nej.
Det gjorde jag inte.
Det finns här. Jag vet det.
-Har du kollat bakom ramarna? -Jag har kollat överallt.
-Vad vill du att vi gör? -Tänk, för bövelen.
Men stör mig inte.
Tänk tyst.
-Konstigt. -Vad?
Clara verkar inte vara en stickare.
Och hennes mamma var aldrig här.
-Så vad... -Snälla!
Låt mig tänka.
Vad är det?
Med mig?
Jag sa upp mig.
Jag fick visst sparken först men det hörde jag aldrig,
så jag är ändå stolt över att jag sa upp mig.
Wow.
Hörni.
Jag blev inspirerad.
-Bra gjort. -Hörni.
-Var är ledtråden? -Hörni!
Voilà!
Du drar.
Jag läser.
"Visste du
att det finns hundratals
nyanser
av blått?"
Kungsblå, kadettblå, turkos,
bläckblå, ultramarin...
...persiskt blå, flygvapenblå...
Vi har alla resurser du kan tänkas behöva, Clara.
Råmaterial, tecknare, assistenter.
Det är mycket, jag vet.
Alla världsförbättrare som har anslutit sig har reagerat så.
Det du har gjort i ditt område, på egen hand,
är mirakulöst.
Men med alla de här resurserna till ditt förfogande,
tänk dig vilken magi du skulle kunna skapa
och sprida över hela världen.
Men jag var inte ensam.
Dina vänner. Givetvis.
Vi går till mitt kontor och pratar.
Får jag bjuda på nåt att dricka?
Kanske vatten.
Du verkar snofsig, så gärna bubbelvatten om du har.
Clara.
Världen har mycket mer att erbjuda än vad du kan tänka dig.
Helsike! Vad gott!
Mateo kommer att få frispel.
Du måste träffa mina vänner. Vi kommer att förändra världen.
-Du kommer att älska dem. -Säkert. Jag längtar.
Ibland måste människor som vi, som är speciella,
fatta svåra beslut
angående människor vi umgås med.
Du, Clara, är unik...
...eftersom du skapar hopp,
och det är en sällsynt och dyrbar resurs.
Men du skänker bort nåt som vi här på Institutet
jobbar hårt för att sälja.
Jag vill ge dig en plats där du kan drömma,
där du kan förverkliga din potential
bortom Fishtowns begränsningar, där du kan...
...förändra världen.
Valet är ditt.
Du hör hemma hos de speciella.
Gå med oss.
Hur gick det?
Han sa att jag kunde förändra världen.
Men att jag måste göra det själv.
Så...
...jag bad honom dra åt skogen.
Va? Ja!
Så lätt kan man inte splittra Annorstädessällskapet!
Kom igen, det här är en folkrörelse!
Du vet vad du ska göra.
Vi behövde ingen snofsig brittisk
chokladmjölkdrickande krösus.
Vi hade "The I.D.E.A." Mer behövde vi inte.
Institutet hade...andra idéer.
Intressanta idéer, visst, men...
Nej. Sällan! Glöm dem!
Man kan inte sälja hopp. Det tillhör alla.
Visst vill jag vara en av de speciella.
Och ja, det vore fint med all den där färgen.
Men jag menar...
Jag fattade rätt beslut.
Tror jag.
Nej!
Jag sprang. Jag skrek. Jag försökte fly.
Clara!
Spring! Kom igen, ta min hand! Du hinner! Kom igen!
Och sen...
...försvann jag.
"Slukades av mörkret."
Jäklar. De bara tog henne mitt på gatan.
Det var en fin berättelse...ett tag.
Sen blev det allvar.
-Hon hade det framför sig. -Sen tog de det.
De starka äter de svaga. Hon skulle ha sprungit snabbare.
Du gav mig inte meddelandet.
Förlåt?
Vår sköterska Meredith...
Du gav mig inte meddelandet. Du svek mig.
-Sköterska? -Jag säkrade din mobil, ja.
Jag var tvungen att åka hem. Min man hade en dålig natt.
Jag borde ha varit där. Han kunde ha dött, Fredwynn!
Jag förstår att du är upprörd, och jag vet inte hur jag ska bemöta det,
men...jag är medveten om ert tillstånd.
-Du hade ingen rätt. -Du verkade ha kul.
Hur kan du veta det? Du vet inte vad jag känner, vare sig då eller nu.
Du vet ju inte ens vad du känner.
Du kanske inte har nåt viktigare i ditt liv
än spelet, men det har jag!
Hej då, Peter och Simone.
Hej då, Janice.
Ja...
Jag tror att Janice tar spelet på för stort allvar.
Jag ska ta en nypa luft.
Det var mycket.
-Det här spelet är rätt skumt, va? -Ja, det påverkar folk.
Sa du upp dig?
Jag gjorde det. Ja.
-Jag gjorde det. -Jag är...
...stolt över dig.
Du vantrivdes där.
Vad händer nu?
Jag vet inte. Jag får väl lösa det.
Vad det nu kan vara värt sa jag till min professor idag
att jag nog inte kommer tillbaka till skolan.
Wow.
Så vi har nog båda en del saker att lösa.
Ja.
Jag är glad att vi träffades.
Jaså?
Ja.
Jag också.
Jag...
Jag måste hem.
Du... Vill du dela en taxi?
Ja. Javisst.
Min professor har hört av sig.
Är allt som det ska?
Simone?
Du hade rätt.
Peter, jag...
Du hade nog rätt.
Vad är det där?
"Inget av det du beskrev händer nu.
Det här är 20 år gammalt."
MURALMÅLNINGAR I PHILADELPHIA
Det är på riktigt.
Berättelsen är sann.