Clara?
Jeg drar ned. Det er noe der nede.
Ok.
-Ser du noe? -Ikke stort.
Vær forsiktig, er du snill.
Det er ingen her.
-Det går bra. -Du store min!
-Hva er dette? -Peter, ta den.
Hva er det?
Det er maling.
-Hva slags sted er dette? -Et atelier, antar jeg.
Jeg får ikke lommelykten til å funke. Når den oppdateres, vil jeg skrike.
Jeg har nettopp lært å bruke den, og nå endrer de alt?
Hvorfor skal jeg ville sende ansiktet mitt som en drage på SMS?
Jeg forstår. La meg prøve å hjelpe.
-Jeg har den. -Du store min!
Se!
Jeg hadde rett!
Det er henne.
Ja! Ja! Vi har funnet deg!
Vi vinner! Ja!
Hvorfor stirrer hun bare på oss slik?
Hun beveger seg ikke.
Det er bare et maleri. Det er som veggmaleriene i Fishtown.
-Det ser så ekte ut. -Vent, jeg har funnet en lysbryter.
Ok, så bra.
Å, stilig.
Smart.
Jeg er i full Fredwynn-modus akkurat nå.
"Slå av lysene, så du kan se."
-Gi meg den. -Du kan ikke gjøre det.
Den er gammel. Jeg klarer å bruke den.
Vent. "Slå av lysene, så du kan se."
Ok. Prøv nå.
En UV-lommelykt.
-Pass deg! -Hva?
-Slike brukes til å finne skorpioner! -Fredwynn!
Fredwynn.
-Se! -Jeg visste det.
-Det visste jeg. -Forbløffende.
Jøye meg.
Se på dette.
Så mye tid og innsats.
Folkens. Jeg tror jeg har funnet begynnelsen.
"Jeg heter Clara, og jeg er deg."
"Hvis du har kommet deg hit,
betyr det at vi er likere enn du aner.
Hvis du myser, er jeg kanskje deg."
Jeg er Clara.
Jeg er kreativ og veldig målbevisst.
Noen ganger blir jeg redd.
Og én gang...
Vel, én gang...
...ble jeg oppslukt av mørket.
Kom litt nærmere. Finn deg til rette.
Foran en murvegg med et UV-lys
i en skummel kjeller. Kom igjen, bare samarbeid litt.
Fordi jeg er Clara. Og jeg er deg.
Tror du meg ikke?
Det er greit.
Fordi jeg skal vise deg det.
Dette er Fishtown. Hjem, kjære hjem.
En gang for lenge, lenge siden. Du vet.
Kjenner du til uttrykket "Stedet har sett bedre dager"?
Fishtown ville ikke ha visst hvordan en bedre dag så ut
selv om den ble slått i hodet med en.
Reglene er enkle.
Du blir født her, bor her og dør her.
Det sies at det er bedre å ikke drømme i Fishtown.
Det gjør for vondt å våkne.
Jeg vet ikke helt hvorfor denne dagen var annerledes.
Den var utholdelig nok.
Kanskje det var det som plagde meg.
Var dette min skjebne?
Et liv fullt av "utholdelige" dager?
Var jeg ikke skapt for noe mer?
Var jeg ikke...
...spesiell?
Moren min var spesiell.
Hun lagde ting.
Men hun ble oppslukt av mørket.
Faren min sier at dette er min historie, ikke hennes,
og at jeg ikke trenger å tenke på det, men jeg gjør det.
Lenge ignorerte jeg smerten som vokste i hjertet mitt.
Og denne dagen nektet den... å la meg være i fred.
Jeg kunne føle mørket snike seg inn.
Jeg var så lei.
Så lei av å føle meg...
...håpløs.
Lei av å føle meg...
...maktesløs.
Men jeg er ikke Fishtown.
Og jeg er ikke moren min.
Jeg er Clara.
Og historien min er min egen.
Jeg hadde ikke et navn på den andre følelsen, den gode. Ikke ennå.
Men jeg visste den var blå...
...og at den vanligvis var der når jeg trengte den.
Jeg måtte bare fange den. Og noen ganger var det vanskelig.
Men jeg måtte det, for den ga meg den ene tingen jeg trengte.
Og et vindu jeg kunne åpne...
...til Annetsteds.
En isbil?
NYDELIG ISKREM
Den er ny.
Eller kanskje jeg bare ikke har klart å se den tidligere.
Kanskje jeg kan gjøre dette til et sted
jeg kan drømme om å rømme til...
...fremfor å rømme fra.
"...fremfor å rømme fra."
-Så hun tegnet et vindu til seg selv. -Hun tar tak i livet sitt.
Men hun klatret gjennom en malt vegg? Hva for noe?
Ikke la deg distrahere. Det er et spor. Hvor er neste spor?
Fredwynn.
Dette er noens hus, Fredwynn!
-Skal vi følge etter ham? -Kanskje han vil gi oss et signal.
Ok, vent på et signal.
-Der har vi det! -Fredwynn!
-Ja, huset er fullt av feller. -Det er bare en stol, Fredwynn.
Vi må bruke lommelyktene våre mer flittig.
Eller lysbrytere. Vi kan bruke lysbrytere isteden.
Hold denne.
-Går det bra med deg? -Ja visst.
Nei, du blør.
-Du blør. -Det er bare en skramme.
La oss dra til badet. Det må være noe blodstillende der eller noe sånt.
Du trenger ikke å leie meg.
Det er ingen plaster her, men jeg kan i hvert fall rense...
Her, hold telefonen min. Her. Ok.
Lukter dere noe?
Vel, det er et bad.
-Salpeter. -Nei, jeg har sjelden krydder på meg.
Kaliumnitrat, også kjent som salpeter.
Ut! Alle ut!
-Ut, ut, ut! -Hva for noe?
Vent. Hva for noe?
Hold avstand.
Voilà!
Dere kan komme tilbake.
Dette er utrolig kult!
Vel...
...skal vi fortsette?
Jeg heter Clara.
Mateo.
Mateo hadde mye gående for seg.
Ingen tvil om det. Han var både smart og sterk.
Dette er Kimbra.
Kimbra var ei fyrig lita jente med en tøff fasade,
som skjulte en kjærlighet for sebraunger og funnel cake.
Han heter Sanjay.
Sanjay så ikke særlig imponerende ut,
men de rulleskøytene skjulte visstnok et par bein
som var sylskarpe helt nederst.
Og de gangene han forsvant i flere uker av gangen,
jobbet han faktisk for regjerningen
som en dødelig snikmorder.
Vi ble bestevenner umiddelbart...
...og jeg visste at vi alle skulle være bestevenner for alltid.
Dere... jeg lurer på noe.
Tror dere dette stedet noensinne vil kunne bli...
Jeg vet ikke helt...
...spesielt?
Altså, kanskje en liten dytt er nok
til å gjøre ting bedre enn de virker?
Hva om det ikke er en søppelbil?
Det er faktisk en isprepareringsmaskin
som etterlater seg et spor av snø og is.
En isprepareringsmaskin.
Eller kanskje pipene til fabrikken som bearbeider kuavfall...
Kanskje når vi ikke ser på,
blåser de fargerike marshmallower opp i himmelen.
Hvis vi stikker hodene våre sammen, kan vi virkelig forandre historien.
Hva sier dere?
Noen av dere?
De forsto det ikke.
Hvorfor klarte de ikke å se det jeg så?
Hvorfor kunne de ikke bare...
...tro?
Jeg vet ikke hvordan eller hvorfor, men jeg...
Jeg bare visste at jeg var skapt for å gjøre noe.
Jeg hadde malt litt håp til meg selv, men det var i ferd med å svinne hen.
Tenk, Clara.
Historien din er din egen.
Prøv noe.
Lag noe.
Det er greit å ta feil. Det er greit å ta feil.
Jeg har det.
Jeg var der. Jeg var Annetsteds.
Jeg forsto hva formålet mitt var.
Jeg hadde en idé. Jeg kalte den "I.D.E.E.N."
Jeg snakket stadig om håp,
men det var ikke nok for meg å fortelle dem om det.
Jeg måtte virkelig vise dem det.
Jeg visste ikke om de ville forstå det.
Skremte det meg?
Mer enn jeg trodde det ville gjøre.
Men om ikke jeg hadde tro, kunne jeg ikke forvente at de skulle ha det.
Jeg måtte vise dem at livet ikke var noe man så passere foran en.
Det var noe man kunne berøre.
Det var noe man kunne høre, som en rumling,
som man kunne dykke ned i og la bære en av sted,
en million liter i minuttet i en salt og våt spray
på tidenes varmeste dag noensinne!
Det skadet heller ikke at en isbil kjørte inn i en brannhydrant.
-Jeg henter en til deg. -Jeg har en med sjokolade!
Det var et øyeblikk.
Et forbløffende, glitrende, klissete,
magisk vått og helt perfekt øyeblikk.
Og i det øyeblikket
var alle Annetsteds.
Vel, nesten alle.
Hva pokker driver dere ungdommer med? Dere gir bort is gratis!
Det går utover profitten min! Jeg skal si det til foreldrene deres!
Vel, jeg bruker bare min Guddommelige Nonchalanse.
Din hva for noe?
Jeg er ikke sikker. Det kom til meg da jeg var opp ned.
Vi kalte oss selv Annetsteds-foreningen.
"Og vi lovte at ingenting skulle skille oss ad."
-Går det bra? -Med meg?
Ja, selvsagt. Jeg er bare...
Hun er inspirerende.
Hun kom fra et sted der ingen trodde noe var mulig,
og så prøvde hun å gjøre det fantastisk.
Jeg er inspirert.
-Er du det? -Ja. Dette er inspirert-minen min.
Herregud! Klokken er nesten tre om morgenen. Jeg må dra.
Lev blir bekymret når jeg er sen. Jeg ringer etter drosje. Hvor er mobilen?
Hvordan ringer jeg etter drosje? Jeg må google en, hva?
Vi møtes alle her igjen i morgen ettermiddag
for å lete etter mer historie etter at Peter og Simone er ferdig på jobb.
Greit. Vi konsentrerer oss om dette. Se om noen spor fra historien
åpenbarer seg mens dere lever livene deres.
Dere bruker ikke hjernen slik...
Simone har en bachelor i kunst.
Beklager. Du har en bachelor i kunst, ikke sant?
Og så mye av denne historien ser ut til å handle om Claras kunst.
Så enten vi prøver å finne en virkelig person eller løse en gåte,
tror jeg det har noe å gjøre med denne kunsten.
Ingen dum tanke.
Takk for det.
Ja, ok. Jeg skal tenke på saken.
Alt dette har blitt så perfekt koreografert.
Kanskje vi fire havnet på samme lag av en grunn.
Og du er kunstpersonen, så... kanskje dette er ditt øyeblikk.
Bare... Bare la meg tenke på saken.
Selvsagt. Ja, ikke noe press.
-Jeg har et kjapt spørsmål. -Ja?
Hvis jeg er "den lidende kunstjenta",
og Fredwynn er "lede oss vekk fra veien-fyren",
og Janice er Janice,
hvem er du?
Trolig "fyren som må gjøre noe modig,
men ender opp med å gjøre seg til latter".
-Høres riktig ut. -Jeg vet det.
Her er han! Simone, vil du ha skyss?
-Gjerne det. -Ok. Bra.
Greit.
-Adjø, folkens. -Adjø, Janice.
-Vi ses senere. -Simone.
Jeg sa aldri at du var lidende.
Jeg vet det.
Å ja, slikt har vi sett lenge i Philadelphia.
Kanskje Tina Llamada vet mer. Jeg kan sende henne en e-post.
Ja, en e-post ville vært flott. Takk.
Det er til et prosjekt jeg har jobbet med.
Jeg kan informere deg når jeg har kommet litt lenger, men...
...akkurat nå er det litt som Fight Club,
men som den positive versjonen av Fight Club, tror jeg.
Høres flott ut!
Vel, du ser flott ut. Får jeg si det? Reglene er nye for meg.
Blås i reglene. Vi gjør alle så godt vi kan.
Og jeg tror du kan si at jeg ser flott ut overgangsmessig.
Vel, kanskje du ikke kan si det som en lærer til en elev.
Man kommer aldri godt ut av å snakke nå for tiden.
Jeg håpet du skulle si at du ville gjenoppta studiene.
Nei.
Nei, jeg...
Jeg vet ikke engang hva jeg driver med for tiden.
Jeg løper rundt i byen og leker en hemmelig lek med en haug fremmede.
Det føles ikke som jeg er i rett posisjon
til å ta noen andre store livsavgjørelser akkurat nå.
Hvorfor er det en stor livsavgjørelse?
Hva behager?
Hvorfor anser du det å returnere hit som en stor livsavgjørelse?
Jeg tror...
Det føles bare som om jeg valgte en vei,
og før jeg visste ordet av det, var jeg på et spor.
Jeg likte kunst på videregående, men bare fordi jeg var flink til det
og likte det bedre enn de andre fagene.
Så derfor studerte jeg det på college og valgte å ta bachelor i det,
men mot slutten...
...var jeg ikke... lykkelig her.
Jeg vet ikke hvor mye av det er min egen skyld, men... Jeg vet ikke.
Jeg føler at jeg må ta et steg tilbake
og revurdere hva jeg ønsker, ellers kommer jeg til å våkne en dag
som 60-åring, se meg i speilet
og ikke ha noen anelse om hvor jeg er.
Jeg studerte marinbiologi.
-Hva? -Jeg satset hundre prosent på det.
Men på et tidspunkt innså jeg at jeg ikke likte å være våt hele tiden.
Jeg stinket fisk konstant.
Så jeg byttet til kunst. Jeg liker det.
Jeg er tørr og lukter som en middelaldrende mann.
Vi tar et valg, og hvis vi må, tar vi et nytt valg.
Du har tatt et veldig, veldig stort og viktig et.
De andre valgene trenger ikke å føles så store.
Finn noe som får deg til føle deg bra. Prøv det.
Du har lov til å ta feil.
Jeg har lov til å ta feil. Ja.
Du sier jeg må bruke min Guddommelige Nonchalanse?
Jeg er ikke helt sikker på hva det er,
men det er mitt nye favoritt-uttrykk.
Tusen takk.
Og hvis du har noen...
...noen tanker om de veggmaleriene, gi meg beskjed, er du snill.
Greit.
Jeg må finne mitt Annetsteds.
Gjør noe. Bevis noe.
Bruk fantasien. Drøm.
Du er bare i hodet mitt.
Jeg er veldig trøtt.
Nå snakker jeg høyt med meg selv. Ok.
Hei! Salpeter Spottefløyte!
Det ligner ikke engang på navnet mitt, men ja?
Skal du hjelpe meg eller ikke?
Finn nonchalansen din, kompis. Ingen vil finne den for deg.
SPILLELISTE: PETERS SANGER HEI, SPILLELISTEN DIN ER TOM!
Finne nonchalansen min.
HA EN FIN DAG! SPILLELISTE
Peter!
Her borte, Langbein.
Ville det ikke vært flott om andre kunne føle det du føler akkurat nå?
-Ja, det ville det. -Vel...?
Nei, nei, nei.
Nei. Nei, nei, nei.
Nei. Nei. Nei.
Nei, nei.
Nei, nei, nei. Nei. Nei.
Nei.
Jeg vet hva du ber meg om å gjøre. Det kan jeg ikke.
Folk sa jeg ikke kunne gjøre ting, men jeg ba dem ryke og reise.
Kom igjen, kompis.
Lev litt.
Greit.
AKTIVER OVERSKRIVING PÅ ALLE BRUKERES SPILLELISTER
Jeg bør ikke gjøre dette.
Jo visst.
To, fire, seks, åtte!
Sånn ja! Godt jobbet, damer!
-Han vil neppe at det skal gjøres. -Jo, han...
Vi kan gjøre dette. Ja.
Vel, hun tror hun kan forandre verden,
og hun har inspirert hele nabolaget sitt.
Det er vidunderlig. Et slags "alt er mulig"-øyeblikk.
Og hun er forelsket i en gutt.
Vi vet begge hvordan det kan ende.
Men noe har snurret rundt i hodet mitt.
Jeg vil diskutere det med deg.
Peter, Simone og Fredwynn er så opphengt i Clara,
intrigene og visjonen hennes.
Men jeg føler at vi overser noe.
Noe trist.
Clara er ikke bare håpefull og uberegnelig.
Hun virker også desperat i mine øyne, og jeg er bekymret for henne.
Ok, ikke si det. Ikke si det.
Jeg ser det på minen din. Jeg overanalyserer.
Og ungdommene har smittet meg med intensiteten sin
og deres behov for svar.
Så vi skal møtes ved huset igjen senere i dag.
Det er trolig flere rom der.
Vi kan finne resten av historien og kanskje et spor.
-Fredwynn trenger å finne spor. -Janice.
Får jeg snakke litt med deg?
-Hvis det er greit? -Ja.
Ja, selvsagt.
Tusen takk.
-Du er tidlig ute. -Ja.
Jeg vil at du skal forstå at jeg er ukomfortabel
med det som skjedde i går kveld.
Jeg er så lei for det. Jeg vet jeg lovte å være hjemme før midnatt.
Du har vært så hjelpsom og fleksibel med arbeidstidene dine.
Jeg ble bare revet med av eventyret. Det skal ikke gjenta seg.
Nei, det...
Jeg syntes at tekstmeldingen du sendte, var litt... frekk.
Hvilken tekstmelding?
Ser du?
"Hei, hei. Jeg morer meg.
La meg være i fred. Sladrehank skal selv ha bank.
Jeg må bli her. #IsBøtteUtfordringen.
Den svarte julenissen."
Jeg sendte ikke denne. Jeg vet ikke engang hva den betyr.
Vel, den kom fra telefonen din.
Det er ikke mulig.
"Annetsteds-foreningen.
Jobbet i skyggene.
Tok ofte feil, men var aldri i tvil.
Vi bevoktet hemmeligheten dens."
Vi var et team. Vi var fremtiden.
Vi var fast bestemt på å virkeliggjøre I.D.E.E.N.
Dere! Stopp!
Og vi var fattige, så vi gjorde det vi måtte gjøre.
Det var tross alt for fellesskapets beste.
Vent! Ikke nå igjen.
Vent!
Du.
Jeg vet ikke hvem dere er, men det skal jeg finne ut!
Vi var en ny sivilisasjon, som reiste seg fra asken til den forrige.
Guddommelig Nonchalanse var drivstoffet og Annetsteds målet.
Ja!
Den forlatte sigarbutikken ble skjulestedet vårt.
ANNETSTEDS-FORENINGENS KLUBBHUS
Sammen skulle vi gjøre verden til et hyggeligere sted å leve i.
Kan dere...?
Butikken min...
Kan dere gjøre den vakker?
Vi kommer dit i morgen.
Jeg lover.
Det finnes også en annen gruppe ungdommer som ligner veldig på dere,
men kostymene deres er ikke like gode.
Kan dere hjelpe meg å finne dem,
så jeg kan fortelle foreldrene deres at de er bråkmakere?
Ja visst.
Frank, hva foregår?
Hvem har gjort alt dette?
Hun.
Når jeg ser henne i øynene
Blir hun med meg Til et eller annet
Vi har bare én regel her.
-Vet du hva den er? -Ikke bruk Marys søtningsmiddel.
Ikke bryt spillelistens hellighet.
Hver persons spilleliste er som DNA-et deres.
Du endret DNA-et deres uten deres samtykke.
Vi driver ikke med genspleising.
Vi tilbyr folk et ubegrenset utvalg.
Allikevel hører de bare på de samme sangene
om og om igjen, som om de er fanget.
Vi tar pengene deres
og etterlater dem fortapt i et overveldende hav av alternativer.
Det er illusjonen av valg. Så jeg tenkte bare at jeg kanskje...
...kunne vise folk at det var skjønnhet der ute
om de visste hvor de skulle lete.
-Hvem tror du egentlig at du er? -Jeg er meg!
Jeg er meg. Jeg prøvde bare... å være mer som henne.
Hva snakker du om? La meg forklare noe for deg.
Jobb. Jobbgreier.
Jobb. Jobb. Jobb.
Jobbgreier.
Jobb. Jobb. Jobb.
-Jobbgreier. -Jeg sier opp.
Jeg vil ikke føle ingenting igjen, der du snakker og jeg nikker.
Jeg nekter. Jeg sier opp.
-Du kan ikke si opp. -Vet du hva?
Du finner helt sikkert noen
som vil møte behovene dine bedre, men du kan ikke holde meg her,
for jeg er voksen, og jeg kan gjøre som jeg vil.
Og jeg sier opp.
Nei, du kan ikke si opp fordi jeg nettopp ga deg sparken.
Fikk du med deg noe av det jeg nettopp sa?
Nei.
Det gjorde jeg ikke.
Det er her. Jeg vet det.
-Har du lett bak rammene? -Jeg har lett overalt.
-Hva vil du at vi skal gjøre? -Tenk, for pokker.
Men ikke distraher meg.
Tenk i stillhet.
-Dette er rart. -Hva?
Vel, Clara slår meg ikke som en som strikker.
Og moren hennes var ikke her engang.
-Så hva... -Vær så snill!
La meg tenke.
Hva er det?
Med meg?
Jeg sa opp jobben min.
Jeg fikk visstnok sparken først, men det fikk jeg ikke med meg,
så jeg er fortsatt veldig stolt av meg selv som sa opp.
Jøye meg.
Folkens.
Jeg sa jo at jeg var inspirert.
-Bra for deg. -Folkens.
-Hvor er det sporet? -Folkens!
Voilà!
Du trekker.
Jeg leser.
"Visste du
at det finnes flere hundre
toner av fargen
blå?"
Kongeblå, kadettblå, turkis,
blekkblå, ultramarin,
persisk blå, luftvåpenblå.
Vi har alle ressursene du noensinne vil trenge, Clara.
Råmaterialer, tegnere, assistenter.
Det er greit å bli overveldet.
Alle verdensendrerne i teamet mitt har hatt en lignende reaksjon.
Det du har gjort i nabolaget ditt, helt på egen hånd,
er mirakuløst.
Men med alle disse ressursene til rådighet,
bare forestill deg hva slags magi du kan skape
og spre over hele verden.
Men jeg var ikke alene.
Å, vennene dine. Selvsagt.
La oss snakke om dette på kontoret mitt.
Vil du ha noe å drikke?
Kanskje litt vann?
Du virker fancy, så jeg tar med kullsyre, hvis du har.
Clara.
Verden har mye mer å tilby enn du noensinne kan forestille deg.
Dæven steike! Det smaker nydelig!
Mateo kommer til å frike ut.
Bare vent til du får møte vennene mine. Vi skal forandre verden.
-Du vil elske dem. -Tviler ikke. Jeg gleder meg.
Noen ganger må folk som oss, folk som er spesielle,
ta vanskelige valg
knyttet til de vi omgir oss med.
Du, Clara, er unik...
...fordi du skaper håp,
noe som er en sjelden og dyrebar ressurs.
Men du gir bort noe som vi ved Instituttet
jobber veldig hardt for å selge.
Jeg vil gi deg en plass der du kan drømme,
der du kan realisere ditt enorme potensial
utenfor Fishtowns grenser, der du kan...
...forandre verden.
Valget er ditt.
Du hører hjemme blant de spesielle.
Bli med oss.
Hvordan gikk det?
Han fortalte meg at jeg kunne forandre verden.
Men jeg måtte gjøre det alene.
Så...
...jeg ba ham ryke og reise.
Hva? Ja!
Ingen får oppløse Annetsteds-foreningen så lett!
Dette er en bevegelse, folkens!
Du vet hva du skal gjøre.
Vi trengte ingen stilig britisk
sjokolademelk-drikkende riking.
Vi hadde I.D.E.E.N., og det var alt vi trengte.
Instituttet hadde... andre ideer.
Interessante ideer, ja, men...
Nei. Aldri i livet! Glem dem!
Man kan ikke selge håp. Det tilhører alle.
Ja, jeg skulle gjerne ha vært en av de spesielle.
Og det ville vært fint å ha all den nye malingen.
Men, jeg mener...
Jeg tok rett valg.
Tror jeg.
Nei!
Jeg løp. Jeg ropte ut. Jeg prøvde å slippe unna.
Clara!
Kom igjen, ta hånden min! Du klarer det! Kom igjen!
Og så...
...forsvant jeg.
"Oppslukt av mørket."
Dæven. De kidnappet henne på gata.
Historien var veldig fin... en stund.
Så ble det alvor.
-Alt lå rett foran henne. -Og så tok de det.
De sterke sluker de svake. Hun burde ha løpt raskere.
Du ga meg ikke beskjeden.
Hva for noe?
I går sa sykepleieren vår Meredith...
Du ga meg ikke beskjeden. Du svek meg.
-Sykepleier? -Jeg sikret telefonen din, ja.
Jeg måtte dra hjem. Mannen min hadde en dårlig natt.
Jeg burde ha vært hos ham. Han kunne ha dødd, Fredwynn!
Jeg kan se at du er opprørt. Og jeg vet ikke hva jeg skal si til det,
men... jeg er klar over tilstanden din.
-Det var ikke ditt valg å ta. -Du så ut til å more deg.
Hvordan skulle du vite det? Du vet ikke hva jeg føler. Ikke da, ikke nå.
Du vet ikke engang hva du selv føler.
Hør her, kanskje du ikke har noe i livet ditt som er viktigere
enn leken, men det har jeg!
Farvel, Peter og Simone.
Ha det, Janice.
Vel...
Jeg syns Janice tar denne leken litt for alvorlig.
Jeg skal få meg litt frisk luft.
Det var voldsomt.
-Leken er ganske rar, eller hva? -Den har en innvirkning på folk.
Du sa opp jobben din?
Det gjorde jeg. Ja.
-Det gjorde jeg. -Jeg er...
...stolt av deg.
Du var ulykkelig der.
Hva skal du gjøre nå?
Jeg vet ikke. Jeg finner vel ut av det.
For hva det er verdt, fortalte jeg professoren min i dag
at jeg neppe kommer til å gjenoppta studiene.
Jøye meg.
Vi må visst begge finne ut av ting.
Ja.
Jeg er glad vi møttes.
Virkelig?
Ja.
Jeg også.
Jeg...
Jeg må komme meg hjem.
Du, vil du dele en drosje?
Ja. Ja, selvsagt.
Å, professoren min har gitt lyd fra seg.
Er alt i orden?
Simone?
Du hadde rett.
Peter, jeg...
Jeg tror du hadde rett.
Hva er det?
"Ingenting av det du beskrev, foregår nå.
Jeg gravde opp dette fra 20 år siden."
VEGGMALERIER I PHILADELPHIA
Den er sann.
Historien er sann.