ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ЗУСТРІЧ
Гей.
Що ти хочеш від мене?
Я в тебе не стрілятиму.
Розслабся.
Просто вода.
Ясно?
Так.
Я знав, що це ти. Бляха, я знав!
Нічого ти не знав.
Авжеж. Я впізнаю твою ходу за милю, друже.
Брате, я тебе знаю.
Я так не думаю.
Ну, гаразд. Мабуть, мені здалося.
-Послухай, чуваче… -Це ти послухай. Я не жартую.
Я йшов за тобою кілька миль.
Знаю.
Довго ж ти придивлявся.
Так.
Ти завжди був кумедним малим.
Ти ж розумієш, друзі зараз на вагу золота.
Мене звуть Брейтуейт.
Нічого не нагадує? Брейтуейт.
Ні.
Якщо ти справді мене знаєш,
як мене звуть?
Дай-но подумати.
Чорт забирай, чуваче. Вибач.
У мене пам’ять на обличчя, не на імена.
Так. У мене теж.
Кевін! Так?
Так! Кей-Кей! Як справи, друже?
Ні, чуваче. Я не Кей-Кей.
Послухай, друже.
Я тебе не знаю.
Ти не знаєш мене.
-Тож пропоную розійтися. -Ні, я тебе знаю.
І не лише зараз, друже. Ми колись були знайомі!
Повір мені, ми ще посміємося з цього!
Коли я все згадаю. Обіцяю тобі.
Сумніваюся.
Навіть якщо я помилився, хіба це зараз важливо?
Одне я точно знаю: нам тут не місце.
Це все лайно не для нас.
Чуєш, у мене чудова ідея, друже.
Я знаю одну дорогу, хоч і непросту.
Я зараз тобі розкажу.
Я втікав і загубив свої манатки.
Той виродок був спритний. Дуже.
Я подумав, нам буде легше вдвох.
Два брати зі старого району. Чорт забирай.
Це краще, ніж натрапити на незнайомця.
Особливо на якогось там канібала.
Ти вже пробував?
-Що? -Ти когось їв?
Не для задоволення, звісно.
Послухай, друже,
залишилося мало правильних.
Але я не дружитиму з тим, хто перетнув цю межу.
Ну,
я розділяю твій принцип.
І правильно робиш.
Амінь.
Дідько.
Куди ти прямуєш?
Що з тобою? Поранився?
Усе добре.
Ти не відповів мені.
У мене є карта.
Я знаю дорогу.
Дорогу? Хто тобі розповів про неї?
Дерек. Згадав?
Ага. Старий Дерек. Дідько. Чи, може, Даррелл?
Ні, на Даррелла ти не схожий.
Я вже казав, що плутаю імена.
Так. Нам туди.
Я б показав тобі, але сам розумієш.
Ми лиш недавно зійшлися.
Послухай. Я…
Якщо ти збираєшся померти й перетворитися на рокітливого виродка,
краще тобі зразу мені сказати про це.
Я в нормі.
Принаймні поки не здох.
Хто зна, що може статися потім?
Що ж.
Брате, якщо ти помреш, то і я теж.
Спірз.
Ні, не може бути.
Ходімо.
БЛІДИЙ КІНЬ
Уяви собі,
я ледь не відморозив вуха на цих схилах.
Кругом лід. Я їх не відчував два дні.
Вони й досі не повністю відійшли. Як вітер подує, починають горіти.
Але я не оглух, і це добре.
Принаймні мені здається.
Мій дід був глухий на одне вухо.
Він чув лише те, що хотів почути. Ти, мабуть, розумієш.
Я, схоже, згадав, звідки тебе знаю.
«Біг Літа».
Усі кортіло її полапати.
Ти багато говориш.
Так, вона була невгамовна. Ще та штучка.
Що це?
Послухай, я не експерт, але свіже лайно відрізнити можу.
Тут хтось неподалік.
Поглянь.
-Ні. Дай-но гвинтівку. Я добре стріляю. -Я впораюся.
Послухай.
Забудь про кролика. Нам потрібен кінь.
Якщо схиблю, нам кінець.
А як влучу, він може бути не сам.
-Нам іще далеко? -Десь зо п’ять днів. Тиждень.
Тиждень?
Ти серйозно? Чому ж тоді не вистрелив?
Бо кінь не чекав би тебе, якби я влучив у вершника.
Ну ж бо. Поворуши мізками.
Ситуація така, друже.
У нас немає ні їжі, ні води, ні схованки, ні вогню.
А сонце ось-ось сяде.
Ага. А ще немає коня.
-Ренделл? Точно. Ренделл. -Що?
-Ти працював у «Ботомз Ап». -Я вже сказав, як мене звати.
Раджу тобі припинити це.
Гей, що ти приховуєш, хлопче?
Годі тобі клеїти дурня.
Не зважай. Усім плювати на твоє минуле.
Ти можеш стати іншою людиною, друже.
Усе, що в тебе залишилося, – слова.
І це каже той, хто прийшов нізвідки
та не каже, куди прямує?
Я лише йду собі. Це все, що я знаю.
Якщо хочеш зі мною, я не відмовлятиму.
Але ось що я тобі скажу.
Ти можеш піти в той бік.
Це вільна країна, брате.
Твоя правда.
Ні. Що ти робиш?
Дурня клею, друже.
Під ним щось є. Всади йому кулю в лоба.
Я не марнуватиму на це кулі.
Він нікуди не дінеться.
Крім того, буде шум. Розумієш, що це означає?
На тобі ось це.
Дідько.
Непогано, еге ж?
Сірники є?
Зараз дізнаємося.
Мали б бути. Колись у кожного велосипедиста за плечима
були сірники, ліхтарик абощо.
Сподіваюся, цей сучий син курив.
Убити готовий за сигарету.
Нарешті, друже! Доля посміхнулася нам!
О, так.
І це лише перша вишенька на торті.
-А ось іще смачненьке. -О боже.
Дванадцять куль. Ще одна у стволі.
Тринадцять – щасливе число. О, так.
Не стріляй без потреби.
Сміливіше, брате.
Дякую.
Саме тому, що я старався не шуміти,
мені вдалося протягнути так довго.
Сумніваюся.
Ти завжди був кумедним малим.
Ідемо далі.
Чоловік з алкоголем і пушкою.
Очевидно, він планував розвести вогонь.
Він про це точно подумав.
І, мабуть, уже підготувався.
Так, цей сучий син знав, що робити.
А я тобі про що казав! Знаєш, як це працює?
Можна спробувати.
Почуваюся, як школяр у поході.
Який із мене бойскаут?
Ти ж знаєш.
Так, знаю.
Позбирай краще он ті галузки.
Склади їх там, де було вогнище.
-Добре? -Добре.
Ось так.
Зрозумів?
Ну що ж. Спробуймо.
Ось так.
А це не просто.
-Думаєш, ти правильно робиш? -А як інакше?
Боже, хоч би дим з’явився. Я б дуже зрадів.
Це навіть не смішно.
Але найбільше мені зараз хочеться всадити… Але це вже інша історія.
Ти ж мене розумієш?
Так, ти мене розумієш.
Так. Це чудова ідея, друже.
Молодець.
Гаразд. Дивись, як це робиться.
Коли піде дим, починай дути. Ясно?
-Так. -Приготуйся.
Ну ж бо. Погнали.
Ось так.
-Ну ж бо. -Ось так. Підкинь сюди.
-Почалося! -Давай.
Дим.
-Ну, давай! -Ще трохи.
Так.
Ну ж бо.
-Дивись. Це воно. -Господи.
Так.
ТЕПЛО
Чорт забирай.
Не думав, що тобі потрібен бурбон, щоб нарешті замовкнути.
Знаєш, я думав…
готувався до гіршого.
Але плювати.
Хай там як, це краще…
ніж смерть.
Тримай.
Я б зараз усе віддав за одну картоплину.
Якщо я з’їм це, мені кінець.
Клята алергія на горіхи.
Це прикро.
Алергія на горіхи?
Так, чуваче.
Ага.
То, мабуть, мені доведеться це доїсти самому.
Та пішов ти.
Краще передай мені пляшку.
Ось тобі.
Гей, годі тобі. Дай-но мені пляшку.
Пішов ти.
Лайно.
От лайно.
Шоста вулиця.
Шоста вулиця, щоб її.
Так. Ось звідки я тебе знаю.
Ти молодший брат Великого Джеймса.
Так.
От бачиш. Я тоді не знав нікого з алергією на горіхи,
крім тебе.
Сучий ти син, я знав!
Так, ти вибухнеш якось. Надмешся, як куля, і вибухнеш.
Помреш від сандвіча з арахісовим маслом.
Це для тебе як криптоніт, чуваче.
Це правда, малий?
Не називай мене так.
Звідки ти знаєш мого брата?
Звідки й усі знають.
Я працював на нього.
Хто ж не хотів відсмоктати в Бі-Джея?
Ніхто не наважився сказати йому це.
Ага.
Я наважився.
А той автомобіль?
-Я пригадую. Ти пам‘ятаєш? -О боже, терпіти його не міг.
І як це можна пояснити?
Не знаю, друже. Деякі речі відпустити не просто.
-Але ж у нього були гроші. -Завжди.
Ага.
Послухай.
Якось у неї влізла пара бездомних.
Вимастили всі задні сидіння.
Передай-но мені пляшку.
Смерділо потом і брудними яйцями.
І навіть після цього він не здихався її.
Чорт забирай!
Не хотів витрачатися на нове авто, хоч і мав гроші.
«Ніколи не забувай, звідки ти».
Він так казав щоразу, коли я піднімав цю тему.
Так.
А знаєш, ніхто так і…
не дізнався, звідки взялися брати Джеймси.
Але ми пам’ятаємо не тільки Великого Джеймса.
Ні.
Малий Джеймс.
Ось хто завжди з нами.
«Малий Джеймс – влучно каже, влучно стріляє».
Ось що сказав би твій брат.
Ти багатьох убив, чуваче.
Кількох я знав.
Але, гадаю, зараз усе інакше.
Що було, те було.
То що там сталося з грішми Бі-Джея?
Ходили чутки, що він десь їх сховав. Це правда?
Що було, те було.
Так. Забули.
-Ти в порядку, друже? -Лайно.
-Дай-но мені глянути. -Усе добре.
-Я тільки подивлюся. -Відійди.
Я мушу подивитися.
-Чуваче, відчепися. Ні. -Годі тобі. Я подивлюся.
Чуєш, закрийся, чуваче.
От бляха. Дідько. Я тобі…
Ти так хочеш? Упевнений, друже?
Щоб тебе!
Ти сучий…
Як тобі?
ВІДВЕРТА РОЗМОВА
Тихо.
Так. Піднімайся.
-Хутко! -Що таке?
От лайно.
Боже. Ти це чуєш?
Бляха.
Я ж казав. Якби ти вбив його раніше,
такого б не сталося.
-Можливо. -Думаєш, він за нами?
Мабуть. Та якщо це смерть, я вже двічі її уникнув.
Усе сталось одночасно, тому я рахую за два.
Слухай, чуваче. Якщо це виродок на коні,
всадимо йому кулю в голову й заберемо коня.
-Що скажеш, друже? -Ну, потрібно йти.
Так, але цей дощ такий холодний.
Хочеш почекати?
Поки хтось із них не зжере тебе?
-Переконав. Хапай ту сумку. -Гаразд.
І, до речі, я тебе переміг. Ну ж бо.
-Бляха. -Пішли!
Постоїмо тут трохи. Може, дощ перейде хоч трохи.
Лайно.
Хочу тебе щось спитати.
Наскільки погано?
Вогнепальне поранення. Куля вилетіла.
Якби вона зачепила щось важливе, я б уже вмер.
Годі тобі. Думаєш, я в це повірю,
якщо ти не кажеш своє справжнє ім’я?
Бляха!
Розумієш, там зараження.
Так.
Не критично, але рана запалена.
Завтра заварю чай із соснових голок
і прикладу до рани трохи смоли.
Це щось типу антисептика.
Ми йдемо в будиночок.
На гірському озері.
Там вдосталь їжі для…
Вистачить принаймні на рік.
-Вода та зброя? -Вода в озері.
Дві гвинтівки, два дробовики, чимало боєприпасів.
Вистачить усього для життя.
І буде, чим відстрілюватися.
Та невже. Звідки ти знаєш про це?
Він мій.
Я сам усе приготував.
То ти в нас провидець?
Ага. Можна й так сказати.
Так. Здуріти можна.
Чуєш.
Пригадуєш крамницю на куті Шостої?
Як вона називалася?
Ти про «Джонсонс»?
Так.
Я часто там купував такі величезні льодяники.
Так, по 75 центів за штуку. Усі діти на районі бігали по них.
А пам’ятаєш ті сандвічі? З брудної будки.
-«Трі-тіп»! -«Трі-тіп» із подвійним соусом.
Боже, чуваче. Я теж їх купував.
Домашній лимонад, а в ньому – полуниця.
І ще трохи горілки.
Я називав це коктейлем Брейтуейта.
Чорт забирай.
Подвійний соус.
І коктейль Брейтуейта.
Мені цього зараз бракує для щастя.
Так, і мені теж.
-Не схоже, що він спиниться. -Так.
Що це?
-Що там таке? -Тут ось іще.
Краще забираймося звідси, брате.
Схоже, якісь витівки білих.
Я бачив таке в кіно. Ходімо. Хапай ту сумку.
Нам сюди, друже.
Хто в тебе стріляв?
Ти не знаєш його.
Та яка вже різниця. Що було, те було.
А що ти б зробив із ним?
Я б не пошкодував йому кулі.
Тоді різниця є.
Навіть якщо ти кажеш, що нема.
А що? Я маю пробачити?
Щось типу цього.
Я не Ісус.
Але й не злопам’ятний.
Але якщо ми зустрінемося, це буде його або мій кінець.
То це для тебе справедливість?
Ні, це карма, чорт забирай!
Що, якщо він зараз наближається?
Підходить до тебе й дивиться тобі в очі?
І каже тобі: «Забудь. Що було, те було».
Я нетерпляче чекатиму на зустріч.
Ніхто не святий, і ми всі комусь винні.
Не всі зможуть забрати свій борг.
Я ще ніколи не сидів на коні.
А ти?
Ні.
Знаєш, коли я лежав тоді на підлозі,
з двома кулями в спині,
то думав про це.
Я ще ніколи не їздив верхи.
Навіть не знаю чому. Я не люблю коней.
А сьогодні вранці…
коли смерть прийшла за мною,
я знову подумав про це.
Ще ніколи не їздив верхи.
Вони дуже гарні, коли біжать.
Що скажеш?
От лайно.
-Ти це чув? -Так.
Дідько.
О боже, вони наближаються. Ну ж бо, ходімо. Ворушися.
Ще один!
Усе, пішли!
Геть! Відвали!
Відчепися від мене!
Бляха, моя пушка!
Тягни стілець!
Швидше!
Чорт забирай.
Ти в порядку?
Інакше не буває.
Тримай.
Дякую.
Що за фігня?
Що це все означає?
І МИ ПОКЛОНЯЄМОСЯ ЙОМУ
Не знаю.
МИ ВОЗНЕСЕМОСЯ
Гей.
Поглянь.
Святий боже.
Боже. Який сморід.
Ви зробили це.
Так.
Ми прийшли.
То що?
Що тут сталося?
Мав піти останнім, але не зміг вистрілити?
Я чекав на вас.
Дякую.
Мабуть, перепив.
Дихай ротом.
Я казав…
Я ж тобі казав. Це витівки білих.
Я стомився.
Так.
МАЛИЙ ДЖЕЙМС
Бляха.
Нам або ліворуч,
або праворуч.
Дай мені секунду. Я згадаю.
А, може, і прямо.
Я так не думаю.
Ні?
Я вже згадав.
Я знав, що це станеться.
Усі спогади почали оживати.
Влучно каже, влучно стріляє?
Я підстрелив твою задницю.
Думав, що прикінчив мене.
Всадив дві кулі.
Гадав, цього вистачить.
Ну,
не завжди.
Просто диво, еге ж?
Так.
Просто диво.
Я не очікував…
що отримаю дві кулі в спину…
попиваючи лимонад.
Та я не злопам’ятний.
Невже?
Уже ні.
Уже ні, друже.
Я не брехатиму. Я думав про це.
Але ти знаєш, як це.
Так.
-Що було, те було? -Так. Твоя правда.
Забули.
Ти…
також загубив свою пушку.
Страшне діло, еге ж?
Так і є.
Це впливає на всі наші рішення.
Ну…
у нас завжди є вибір, брате.
І лише один правильний.
Але яке тепер це має значення?
Тепер усе інакше.
Хіба?
Ти завжди був кумедним малим.
А ти завжди багато балакав.
Ага. Так кажуть.
Вони достобіса красиві, коли біжать.
Переклад субтитрів: Юлія Павлюк