Це колесо історії.
Постійний потік причин і наслідків.
І це дуже виснажливо.
Саме так усе бачив Толстой.
Він розумів, що існування цього колеса
уможливила праця простих людей.
І тому цей роман – одкровення.
Бо в ньому істина.
Бандо-кун, що скажеш?
Ти згоден?
Я згоден, що Толстой намагався розкрити цю тему.
Проте йому не до кінця вдається.
Наказоно-сан цього не зауважила.
У романі
усі герої – аристократи або якось пов'язані з тим світом.
У цьому калейдоскопі бракує
реального людського досвіду.
Не того, який виходить з поглядів привілейованого класу,
як у більшості в цьому кабінеті,
а прикладів зі світу,
в якому людям реально важко вижити.
Авжеж, це хороша тема,
але виконання слабке.
Як на мене,
це невдала книжка.
Добре сказано, Бандо-кун.
Ти вкотре зумів проникнути в саму суть тексту.
Раджу всім наслідувати його приклад.
А тепер відкриймо дев'ятий том.
Через рік
ТОКІО 1951 РІК
Краще не тут.
Нас побачать.
Байдуже. Нехай дивляться.
Але мені пора на заняття.
ЗА КНИЖКОЮ МІН ДЖИН ЛІ
ПАТІНКО
Мозасу, швидко.
Дивись.
Дивись, виходить! Вдалося!
- Просто. - Як легко.
Ще трохи. Давай.
Оту.
Ти справді думав, що тобі це зійде з рук?
Ґото-сан...
Не чекав вас побачити.
- Я думав, що четвер – ваш... - Тихо!
Слухай сюди.
Я дуже люблю локшину твоєї матері,
а тому змилуюся над тобою.
Іди зі мною.
Ти серйозно?
Глянь на мене.
Пробач.
Я його покараю.
Даю слово.
Ми оплатимо збитки.
Покарання...
Яка з нього користь?
Тоді що?
Ми будемо уважніші,
глядітимемо, щоб він учився...
Шкільні підручники не для нього.
Але він мусить учитися.
А як інакше?
Нехай працює на мене.
У гральному залі.
Це чесна праця.
Він не встряватиме в халепи.
Я про це подбаю.
Він ще малий.
Бандо-сан, ви мене не чуєте.
Він не такий, як брат.
СПОВІЩЕННЯ ПРО ПОГАШЕННЯ БОРГУ
Я отримав листа, що мій кредит виплачено.
Це, мабуть, помилка.
Так, я бачу платіж.
Грошовий переказ три дні тому покрив усю суму.
Але...
Можете сказати, хто переказав гроші?
Бачу, що переказ із Токіо.
Соломон Баєк. Власник рахунку.
Це точно?
Жодних сумнівів.
Зрозумів.
Дякую.
Гарного вам дня.
Хтозна, що діється у гральних залах патінко.
Як і ти, я нервуюся.
Але Ґото-сан дав мені слово.
Він же нам не родич.
Він не глядітиме Мозасу, як рідного.
То що нам робити?
Далі дурити себе, що він піде стопами Ноя?
Під час війни було інакше.
Ми йшли на все, щоб вижити.
Як і люди навколо.
Тепер усе не так.
Ти справді віриш, що небезпека минула?
Але чому саме патінко?
Існують же пристойніші роботи.
Я чекала, що почую таке від дівера.
Та не від тебе.
ПАНОВІ ЙОСЕБУ БАНДО ОСАКА, ЯПОНІЯ
ВІД ПАНА ЧАНХО КІМА ПХЕНЬЯН, КОРЕЯ
Не сподобалася книжка?
Сподобалася. Не в тому річ.
А в чому?
Коли я читаю про всі ці муки,
про зневірених людей...
Я відчуваю голод.
Знаю, це дивно.
Звідки він береться? Нестримний голод.
Як гадаєш?
Герої книжки не такі, як ти.
Ти ніколи не боялася, що будеш голодна,
ніколи не жила в злиднях.
Однак тобі хочеться насититися,
щоб довести собі, що тобі не загрожує таке становище.
Та навіть після цього, коли ти донесхочу наїлася,
ти розумієш, що взагалі не відчувала смаку.
Уся їжа на смак була немов картон.
Веди мене у свою кімнату.
Я тебе хочу.
Вибач.
Але в мене запланована щотижнева вечеря.
З твоїм таємничим спонсором.
Не зви його так.
Але ж це правда.
Він оплачує тобі гуртожиток...
Я ходжу туди заради нас.
А я хочу з ним познайомитись.
Я ж казав: це неможливо.
Що з ним не так?
Він якесь чудовисько?
За ці кілька місяців, що ми разом,
чи часто я тобі в чомусь відмовляв?
- Ні, але... - То дозволь мені цей один секрет.
Більше ні про що тебе не проситиму.
Я тебе з ним не знайомитиму. Добре?
Тоді пообіцяй мені одне.
Сьогодні, коли ти вечерятимеш з цим таємничим чоловіком
і поглинатимеш усі ті дорогі страви,
ти отримуватимеш насолоду від кожного шматочка,
і від пуза наїсися.
Ною,
у нас з тобою буде геть усе.
Ми однозначно творимо мрію.
І втілюємо її в життя.
Максимальна кількість членів – 500,
і двадцять хвилин тому
у нас лишалося всього 47 місць.
Будівництво почнемо через три місяці.
А до літа плануємо відкрити поле для гольфу.
Даруйте. Як ви збираєтеся компенсувати нестачу робочої сили?
У місті так багато будують,
що тепер важко знайти робочі руки.
Запевняю вас,
у наших партнерів ситуація під контролем.
Нестачі робочої сили не буде.
Прошу, ви.
Ходять чутки про можливий крах ринку нерухомості.
Яка ваша думка?
Моя думка?
Я вважаю, що це цікава чутка.
Бо історично після завершення Другої світової війни
ціни на землю в країні ще не падали.
У Токіо ринок нерухомості процвітає.
У найближчому майбутньому
Японія випередить Сполучені Штати Америки
і стане найбільшою економікою у світі.
Подумайте про це.
Америка на другому місці.
Серйозно, про що нам хвилюватися?
А тепер хто хоче прочути про спа?
Найкращий італійський мармур...
То надалі проблем не буде?
Завдяки вашій щедрій підтримці
решта членів парламенту теж погодились.
Більше перешкод не буде.
Дуже добре.
А ціна?
Сорок мільйонів єн.
Знаю, ви не цього сподівались,
але це хороша пропозиція...
Тридцять мільйонів.
Не більше.
Але, Ко-сан...
Хай що ви скажете,
переконати інших членів парламенту нелегко.
Ви чекаєте гостя?
Так. Дуже важливого гостя.
Вибачте, що перебив.
Зачекай у коридорі.
Не варто.
Я хотів вас познайомити.
Заходь.
Це Куроґане-сан.
Я знаю, хто ви. Часто бачу вас у газетах.
Залежно від газети,
я або майбутнє цієї великої країни,
або її кара.
Про вас пишуть лише найкраще.
А хто цей юнак?
Один з найгостріших умів наступного покоління.
На жаль, дуже скромний.
Ми це з нього викорінимо.
Чим займаєшся?
Учуся на другому курсі.
У Васеді.
- Що плануєш вивчати? - Політологію.
Чудовий вибір.
Якщо ти такий перспективний, як каже Ко-сан,
то невдовзі я й твоє прізвище побачу в газетах.
Яке в тебе прізвище?
Баєк.
Ной Баєк.
Ми ще точно зустрінемось.
Мені вже пора.
Поки ви не пішли.
При наступній зустрічі хочу почути число 30.
Там трохи більше, ніж зазвичай.
Чув, що у вас з дружиною новий будинок.
Вважайте це подарунком.
Ти знову кудись ідеш?
Подумав, що треба вийти подихати.
Ти ще щось хотів?
Що це?
Це від нього.
Вибач.
Я їх від тебе ховав.
Сьогодні ми скуштуємо полуницю.
Добре пробувати нове.
Щось сталося?
Мій син...
запідозрив, що ти зближуєшся зі мною
через гроші.
Тому він найняв детектива.
Він що?
Не слід було так чинити,
але він діяв з добрим наміром.
Бо переживав за мене.
І він щось знайшов.
Про війну.
Це було так давно.
Ти був молодий, та все ж...
Я...
Убивця.
Ти чому прийшов?
А ти й досі тут.
Зачищаєш за ним.
Йоші-сан поставив тобі запитання.
Залиши нас.
Суґіхара, не переживай.
Я вже якось з ним розбирався.
Я прийшов сказати чітко.
Дай спокій моєму сину. Порви з ним усі контакти.
Це неможливо.
Твій син заробить мені багато грошей.
Невже ти мало в мене забрав?
Ось як ти це бачиш?
Цікаво.
Я не просив любові твого діда.
Ніколи не просив.
То був його вибір...
Ти прийшов поговорити про Соломона.
І я кажу тобі:
він свій вибір зробив.
Як і ти багато років тому.
Якщо тебе щось не влаштовує – говори з ним.
Бо якщо у ваших стосунках не все гаразд,
то це не моя вина.
Ми обидва знаємо,
що тоді я міг тебе знищити.
Але я проявив милосердя.
Тому слухай уважно.
Якщо ти зробиш лихе моєму синові, то милосердя більше не буде.
Ти знаєш, на що я здатний.
Ясно?
Гей!
Мені дві коробки.
І сигарети.
Решту лиши собі.
Дві коробочки.
Слухай.
Я його обслужу.
А ти прибирай.
Йоші-сан, вітаю.
Ще й з Мамору...
Ти справді тут працюєш?
А скільки тобі років?
П'ятнадцять.
А тобі?
Сім.
Це твій дід?
Ти не знаєш, хто він?
Не знаю.
Мамору.
Ти дочитав «Братів Карамазових»?
Авжеж.
І що думаєш?
А ви їх читали?
Я читаю все те, що читаєш ти, Ною.
Усе, що вимагає програма.
Чому? Ви ж зайнята людина, Ко-сан.
Бо раніше не мав такої змоги.
Ною, мене надихає твоє захоплення книжками.
Але не в книжках твоє майбутнє.
Я не піду в політику.
Хочу стати вчителем.
Ти вступив аж у Васеду, щоб стати вчителем?
Це смішно.
Для тебе відкривається стільки дверей.
Ти просто не бачиш.
Бачу,
але я обрав собі шлях.
Хто ви?
Вибачте, що вриваюсь, але я прийшла до друга.
Ти чому прийшла?
Хто це?
Я Акіко Наказоно.
Близька подруга Ноя.
Це він мене запросив.
Я не чекав гостей, але проходь, їжі на всіх вистачить.
Наказоно...
Твій батько часом не Наказоно Хітоші?
Заступник міністра закордонних справ?
Так, це мій батько.
Ною, сідай.
Ти знаєш, хто я?
Авжеж. Ной про вас дуже високої думки.
Ми саме обговорювали його майбутнє.
Його майбутнє?
Яка серйозна розмова.
Я вважаю, що його чекає блискуче майбутнє.
Відчула це ще за першої зустрічі.
Але він повинен його захотіти.
Може, ти з цим допоможеш.
За майбутнє.
Сайо-курва-нара, Шиффлі.
Старий.
Коли летиш додому?
Я не вернуся в Штати.
Макао.
- Йоші-сан запропонував мені роботу. - Яку?
Вести його новий гральний бізнес. Увесь.
А як же твої діти?
Кого я дурю, старий?
Вони вже довго без мене, і нічого.
Може, й так.
Але ти серйозно?
Угу.
Макао?
Чом би й ні?
Я витримав Токіо. А це просто ще одна зупинка.
Окрім того, ми знаємо, що тутешньому ринку гайки. Сам подумай.
Пам'ятаю, як ти вперше мені збрехав.
Коли?
«Я сюди тимчасово».
До речі, людина справді в біді,
якщо починає вірити у власну брехню.
Дякую.
І ще одну йому.
Це не мала бути брехня.
Та завдяки Абе я тут.
Він, мабуть, зараз лютує.
Мене влаштовує.
Поки він мене проклинає.
Тобі ні на краплинку його не шкода.
Не шкода. Не можу собі такого дозволити.
Дякую.
Пішло воно все.
Він не таке чудовисько, яким ти його видавав.
Річ не в тому.
То річ у мені?
Ти боявся, що я тебе осоромлю?
Я попросив тебе не втручатись!
Але я хочу.
І я не вибачатимусь.
Ти вважаєш, що можеш просто мною гратися?
Що я твоя новенька забавка,
бо ти наївна багатійка...
Як ти смієш так зі мною говорити?
Думаєш, я не бачу?
Як тобі подобається провокувати бурхливі реакції.
Ти зі своїм коханцем-корейцем.
Який чудесний скандал.
Ти так прагнеш уваги,
що це жалюгідно.
Мені все одно, як мене сприймають інші.
Цим ми й відрізняємось.
Ти дозволяєш іншим себе визначати.
Подумай про це.
- Хто насправді з нас жалюгідний? - Іди.
Я не піду.
Я тебе не відпущу.
Я тебе більше не хочу.
Бо я дізналася правду?
Ось чому?
І що ж ти дізналася?
Ти нічого не знаєш.
О, а ти знаєш.
Той чоловік – твій батько.
- Ко Хансу... - Замовкни!
НОМЕР ЛЮКС
Я мушу негайно поговорити з Ко Хансу.
- Уже пізно... - Впусти його.
Я тебе покличу.
Сідай.
Вона не мала з вами зустрічатись.
Акіко. Вона порушила дану мені обіцянку.
Я спробував з нею порвати,
і вона сказала щось геть безглузде.
Щось зовсім...
Нелогічне.
Та хай як безумно прозвучали її слова...
я хочу почути це від вас.
Що вона тобі сказала?
Вона сказала...
що ви...
мій батько.
Скажіть, що це неправда!
Це правда.
Тоді я торгував рибою.
Їздив між Осакою і Пусаном.
Я не ступав на рідну землю близько 16 років.
Я не думав, що це на мене вплине, але таки вплинуло.
Ви взяли її силою?
Авжеж ні.
Але ви нею скористались.
Це точно!
У це ти хочеш вірити?
Що я спокусив бідолашну селянку?
Бо не можеш прийняти, що вона мене любила...
Це неможливо.
Ви лиха людина.
Продажна!
І егоїстична.
А що ти?
Бо кров, що тече в моїх жилах...
тече й у твоїх.
Не кров дурника, якого ти всі ці роки звав батьком.
Як ти смієш називати мене лихим?
Я вас бачив.
Вночі на фермі!
І що з того?
Що я тобі казав?
Дивитися вперед.
Ною,
завжди дивися вперед.
У той день...
я знаю, ти почув мої слова.
Ти не озирався.
Ти мій.
Ною...
ми нарешті покладемо край цьому фарсу.
Іди додому спати.
Прокинешся вранці й сам побачиш.
Усе буде інакше.
Вони плазуватимуть.
Я про це подбаю.
То були вороги.
Так нам казали.
Вони збиралися ґвалтувати наших жінок і палити наші домівки.
Я в це вірив.
Я думав про дружину,
про наших майбутніх дітей
про своїх батьків.
Тоді вони ще були живі.
Ми всі були виснажені.
Голодували.
Спека була нестерпна.
Нас постійно жерли комахи.
Місяцями ми були ледь живі.
У таких умовах ти втрачаєш людське обличчя.
І я думав: «Отак ми й помремо».
Так я думав.
І...
коли прийшов наказ...
душа покинула тіло...
і я виконав те, що мені наказали.
Але то був не останній наказ.
Був іще один.
«Усе забути».
Ось що нам сказали.
І я послухався.
Ми були дурнями,
бо думали, що минуле забудеться.
То що нам робити?
До кінця своїх днів жити з цим тягарем?
Усього тобі найкращого.
Отак усе і йде
Сумніву нема
Такий галас через просте прохання
Бути разом 500 років?
Чи це
Витівка долі?
Що моє майбутнє
Здається похмурим
Отак усе і йде Сумніву нема
Ною.
Ти чому тут?
Мамо.
Що? Що таке?
Просто...
хотів побачити твоє обличчя.
Щось сталося в школі?
Тобі дуже тяжко?
Ні.
Мені там подобається.
Уперше в житті
я відчуваю, що все подужаю.
Тоді чому...
Скажи.
Чому ти приїхав?
Я ж сказав.
Хотів тебе побачити.
І тепер поїду назад.
Уже?
Ти ж щойно приїхав.
Переночуй.
Поїдеш зранку.
Не можу.
Мушу їхати.
У мене з другом плани.
Тоді я проведу тебе на поїзд.
Усе гаразд.
Я знаю, як важко ти сьогодні працювала.
Мамо, краще відпочинь.
Бережи себе.
Ною...
Мамо, все нормально.
Ною.
Ви не бачили мого сина?
Ною!
Термінові новини.
Страшна новина про самогубство Масару Абе, директора «Ве Ентерпрайс»,
приголомшила елітні фінансові кола.
Пан Абе був визначною фігурою
до нещодавнього скандалу, пов'язаного з його останнім проєктом.
Тіло знайшли вранці в національному парку Чубу Санґаку.
Свідки на стежці
бачили, як тіло чоловіка впало з вершини скелі.
Правоохоронці обшукали територію,
і знайшли взуття пана Абе, але не прощальну записку.
Розслідування триває.
Далі в новинах...
Куди він подався без грошей і знайомих?
Мої люди все ще його шукають,
прочісують усю країну.
Минули тижні!
Ми всюди його шукали.
Ніде й сліду.
Я його знайду.
Не здамся.
Глянь на нас.
Це наша вина.
Усе завжди до цього йшло.
Не говори дурниць.
Це правда!
Ми його погубили.
Ні.
Сунджа, усі твої жертви,
усі мої гріхи –
усе це було заради нього.
Він казав, що цього не хоче.
Я мала зрозуміти.
У той вечір...
він прийшов попрощатися.
Сказати, щоб я не переживала, бо він не міг інакше.
Так він мене щадив.
А тоді зник.
Безслідно.
Сунджа.
Ко-сан!
Чому ти не сказав, що вернувся в Осаку?
Будьмо!
О ні!
Я напилась.
Ко-сан, хочеш зіграти?
Ко-сан.
Відвали!
Продовжуйте!
В дитинстві
батько розповідав мені про диких коней у Йондоні.
Чолліма.
Вони бігали вдень і вночі.
Так швидко, що тіні не встигали за ними
і врешті відділялися від тіл.
Мозасу,
я...
я деколи замислююся...
Чому дехто виживає в цьому світі,
а інші – ні?
Може, перші знаходять свої тіні,
а другим не вдається?
Бо тіло
не може жити без тіні.
Тіні підказують нам,
хто ми насправді.
Попри все
ми з тобою тут.
Так багато людей, яких ми любили, уже нема з нами,
а ми й досі тут,
сидимо за цим столом.
Як і Соломон.
НАҐАНО
Даруйте.
Вам не потрібен працівник?
Я шукаю роботу.
Ти ж не з тих корейців?
Ні.
Точно ні.
Я старанно працюватиму.
Клянуся.
Добре,
щось підшукаємо.
Я забув спитати твоє ім'я.
Оґава.
Оґава Мінато.
ПАТІНКО
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська