Отож мене осяяла одна думка.
Моя біда в тому,
що я опираюся всьому новому.
Я дуже часто кажу «ні», а це все страх.
Я вирішила відтепер казати «так».
І коли ви попросили підвезти вас,
я погодилася, надіючись чогось від вас навчитися.
Та нехай. Мабуть, я хочу сказати,
що ви могли б мені допомогти з чимось важливим у житті,
і я дуже вдячна за цю нагоду.
Ти зі мною говорила?
Так.
Вибач, люба дівчино.
Я вже не чую деяких октав жіночого голосу.
Ви знаєте, що я дівчина. Це вже комплімент.
Я дуже вдячний тобі за підтримку.
Як ти розумієш, я б не переривав усамітнення,
якби не крайня потреба.
Я чую, що це щось дуже серйозне. Куди ми їдемо?
До мого давнього друга-письменника. Точніше, ворога.
Безталанного графомана, який украв у мене кохану жінку.
Ми не спілкувалися 40 років,
аж раптом він зв'язався зі мною, благаючи про зустріч.
Пише, що хоче вибачитися.
Це гарно.
-То ви помиритеся? -Ні.
Я вдрючу його дружину.
Містичний квест
Мені від цього трохи ніяково.
Не турбуйся. Я вкладуся в 15 хвилин.
Питання не в часі.
Радше в тому, що ви хочете трахнути чиюсь дружину.
Я не збираюся в буквальному сенсі займатися з нею сексом.
Анна померла кілька років тому. Я кажу образно.
Я прийшов наставити Пітерові роги.
Назавжди позбавити його мужності, демонструючи свої численні успіхи.
Якось дуже дрібно й надто заплутано.
Так казали й про мої книжки.
Але це не завадило мені перевершити Пітера в тій царині.
Я придушу його вагою своїх літературних досягнень.
А в слушну мить я йому покажу.
Не треба показувати.
Так, покажу, потрясу в нього прямо перед носом.
-Своєю «Неб'юлою». -Слава богу.
Ти можеш допомогти. Розкажи про мене.
Про відеоігри мовчи.
Літератори їх не шанують.
Зосередься на книжках.
Про це я не думала.
Іноді відповідь можна знайти там, де не думаєш.
Заходь. Починай чудити.
Може, чогось і навчишся.
Вітаю. Ви, мабуть, містер Лонґботтом.
Саме так.
А ви хто?
Маґда. Дуже приємно. Пітер вас чекає.
-Крутий дім. -Дякую, любий хлопче.
Я дівчина.
Вибач. Це через стрижку.
-Пітер. -Карл.
Привіт, давній друже.
Давно не бачилися.
Дуже давно.
-Чудовий вигляд. -Вигляд жахливий, а здоров'я чудове.
Радий тебе бачити.
-Вибачте. Вітаю. Я… -Це мій водій.
Так. Я водій.
І ти зайшла в дім.
Так.
Це був цікавий вибір.
-Дуже приємно. -І мені приємно.
Як ви тут?
Принести вам що-небудь? Чаю, лимонаду?
Віскі, чистого. Моєму водієві теж.
-Ще ранувато. -Поза сумнівом.
І я за кермом.
Дуже професійно.
У мене працюють найкращі. Мені те саме, що їй.
Добре.
Приємна жінка.
Це Маґда.
Вона вже кілька років зі мною. Не знаю, що я робив би без неї.
Цікаво.
Дуже цікаво.
Гей. Це ви, К.В.?
Так.
Дивно, що ти зберіг це фото, старий.
Чому ні? Це був один з найкращих періодів мого життя.
О, так.
Тоді я зустрів Анну.
Так.
Разом ми започаткували чудову родину.
Десятеро онуків. Уявляєш?
Як багато онуків. А в мене 12.
-Ось одна. -Що?
Онучка працює в тебе водієм?
Кальпурнія. Моя велика шанувальниця.
-Саме так. -Ще вона лесбіянка.
Угу.
Так, так.
«Неб'юла». Знайома нагорода.
Це Аннина нагорода. Це все її нагороди.
Вона була відома письменниця.
А Пітер, навпаки…
Слово «плодовитий» підходить?
Думаю, можна й так сказати.
Як іще можна назвати чоловіка, що написав 19 повістей?
Дев'ятнадцять! Усі про того самого персонажа.
Називається – цикл «Гамерфол».
Ти про нього не чула.
Може, захочеш почитати?
Так, авжеж. Чудово.
-Почни з цієї. Її написала Анна. -Добре.
Вона справжній геній.
Так. Вона була єдина у своєму роді.
Прошу.
Що ж, дякую.
А тепер перейдімо до справи.
Вибачте нам, дами.
Не забиратиму більше в тебе часу.
Либонь, 40 років – достатньо довго… …щоб чекати вибачення.
Гадаю, так.
Важко зрозуміти, з чого почати.
Як будеш готовий.
Я цілком готовий.
Я теж.
Починай.
Я?
Не я вибачатимусь, а ти.
Ні.
То навіщо я сюди приїхав?
Ти переді мною вибачишся.
Оце вже ні. Ти зі мною зв'язався.
Написав, що хочеш усе виправити.
-Усе виправити? -Так.
Чорт забирай.
Джинні. Моя дочка. Уперта, як її мама.
Це вона таке підстроїла.
А ти думав, я…
За що мені вибачатися?
За те, що зламав триногу.
Ти зник з нашого життя, Карле.
Навіть не прийшов на Аннин похорон.
Вона зробила вибір.
Ясно.
Я знав, що ти ревнуєш.
Ревную? До йолопа?
Ідіота, якого обдурили власні нащадки? Навряд.
Годі вже.
Можеш іти.
Без вибачення не піду.
Не кажи дурниць. За що перед тобою вибачатися?
Навіть не знаю.
Мабуть, за те, що повис в Анни на шиї, як альбатрос?
Настроїв її проти мене.
Ти, коли отримав «Неб'юлу», став нестерпний.
Принижував мене на кожному кроці.
Я не…
Ти сказав Анні, що я плодовита літературна повія.
Ці слова вирвані з контексту. Але я погоджуся.
Ти з усієї сили намагався посварити мене з нею.
Хіба це я дав тобі обличчя, схоже на дупу?
Я думав, що твоя мама.
Сучий ти син!
Гей!
Тобі вистачило нахабства прийти сюди.
А тобі – виготовити 19 шматків шлаку про «Гамерфол»,
перебуваючи в шлюбі з найкращою письменницею нашої епохи.
Анна любила цикл «Гамерфол».
-Називала живим і наелектризованим. -«Наелектризованим».
Так, я бачив коментар на суперобкладинці.
Один і той самий на кожній книжці.
Я дотримувався стандартів.
А чому не вийшла 20-та книжка?
Цю хрінь ніхто не хоче читати?
Я не написав цю хрінь.
Втративши Анну, я втратив музу.
Ой, та ну. Не вини її у своїх недороблених літературних викиднях.
А які хвалебні цитати прикрашають обкладинки твоїх книжок?
Щоб ти знав, Harper's назвав мою останню книжку
«нестримною космічною сажею».
Що з тобою сталося, хлопчику?
Початок був такий обнадійливий.
«Сльози» – то був…
тріумф.
Ти не зміг завершити трилогію. Чому?
Я її пишу.
Тобі це невідомо, хлопчику, але на написання доброї книги потрібен час.
А нащо були 42 роки пити й гуляти?
Я отримав премію «Неб'юла».
Ти напиши хоч десять тисяч книжок і не досягнеш такого результату.
А я можу за все життя більше не написати ані слова
і все одно матиму доказ,
що моя перша книжка – геніальна.
А інші…
Трохи підкачали, правда?
Вони трохи імпотентні.
Ким він себе вважає? Мною? Та нізащо!
Яка напружена розмова. Їдемо, дідусю?
Ні. Я ще не поїду. Я вдрючу його дружину.
Розумію. Фігурально.
Ні, буквально. Я буквально займуся сексом з його новою дружиною.
-Про кого це ви? -Про цю східноєвропейську шльондру.
Я нею оволодію.
Маґда – його доглядальниця.
То це все змінює.
Я вдрючу його доглядальницю.
Господи боже.
У вас усе гаразд?
-Так. -Ні.
-Залишитеся на вечерю? -Ні.
Так.
Просто надзвичайна курка, Маґдо. Ви чудово готуєте.
-О ні. Я не… -Нащо ця скромність.
Така соковита.
Карле, вона не готує їжу.
Вона доглядальниця, пам'ятаєш?
-Не супереч мені, Кассандро. -Кальпурніє.
А, так.
Я плутаю її з іншими внуками.
У Лонґботтомів сильне сім'я.
Радий, що тобі смакує страва, Карле.
Похвала людини, що вміє готувати на грилі, багато значить.
Ти знала, що твій дід продавав смажених курей на ярмарку?
Це був ярмарок у ренесансному стилі.
А я був Великим гриль-майстром
в удостоєного нагород трактирника.
Не дивно, що ти за 40 років не написав жодної доброї книжки.
Ти смажив кури.
Я закінчував трилогію.
Теж удостоєну нагород.
-Лише одна книжка. -Книжки бувають різні.
Декому з нас не подобається писати ту саму книжку 19 разів.
Це зветься «дев'ятнадцятилогія».
Аякже.
До речі про безкінечні повтори – я хочу ще.
Доглядальниця.
Я п'ю, скільки хочу, Каліфорніє.
Думаю, тобі досить.
Я тільки почав.
Невже?
А я бачу людину, в якої все скінчено.
Ну, все! Я йду.
-Було дуже приємно. -У туалет.
Джекпот.
Ти назвав мене куропродавцем.
Ну, цей куропродавець…
насре тобі в шухляду, татуню.
Кальпурніє, ти давно стала лесбіянкою?
-Перевірю, як він там. -Не треба. Ось де я.
Що це?
Я хотів би попросити пробачення за мої попередні гріхи.
Я вже трохи оговтався.
Не думаю, що це полегшення.
Більше вас не тривожитиму.
Каламарі, ходімо.
Заводь машину. Через хвилину буду.
Так!
Так, дякую за гостинність
і за книжки.
Я обов'язково прочитаю обидві.
І вибачте, і… Так.
-Я тебе проведу. -О ні, не варто.
-Будь ласка. -Гаразд.
Не варто розставатися ворогами.
Правду кажучи, я тебе поважаю.
А як інакше? Ти написав 19 книжок.
Це похвально.
Але 19 – дивне число. Чому не 20?
Так, ти перестав писати після смерті Анни.
Ти втратив музу. Чи… свою кар'єру?
«Повна анігіляція» – двадцята книжка циклу «Гамерфол».
Звідки вона в тебе?
Ти сказав, що її не написав!
Але вона лежала у тебе в шухляді, кожен міг знайти.
Чому б її не видати?
-Я все ще над нею працюю. -Брехня!
Ти її закінчив. Навіть зареєстрував.
Віддай!
Обережніше, старий.
Ти вже не такий моторний,
як тоді, коли писав книжку «Гамерфол 1: Найтемніша година».
Пітере, скажи, благаю, хто надрукував цю перлину?
А, ось. Random House.
А хто тоді був видавцем у Анни?
Так, Random House. Який збіг.
Якось вона змінила видавця.
Хто став новим?
Це був…
Tor, звісно ж.
І от що цікаво.
Ти теж у тому році змінив видавця.
І кому пощастило опублікувати твою нову книжку?
Tor. Овва.
Взагалі Tor друкував і тебе, й Анну.
Кожну книжку аж до її смерті. Ого.
Звісно, Анну більше видавати не можуть.
Вона померла. Але чому перестали видавати тебе?
Я скажу чому.
Бо тебе видавали з поваги до неї.
До зірки!
А після її смерті позбулися баласту.
Ти ніколи не закінчиш свою сагу,
бо її ніхто не хоче читати.
Так, мою останню книжку відмовилися видавати.
Нарешті ми дізналися правду!
І як тобі не соромно використовувати рідну дочку,
щоб заманити мене сюди, де я нап'юся й осоромлюся.
Я цього не робив.
Справді? А їй це навіщо?
Бо я помираю, йолопе.
Що?
Я помираю.
А моя дочка така молода, що вірить…
в існування примирення.
Примирення існує.
Але не для тебе.
До речі, курка була суха.
Карле.
«Стережися стоборів».
Їдь!
-Їдь! -Я їду.
Господи боже.
Ви досягли того, що хотіли?
Зробили його рогоносцем?
Так.
Я переміг.
Мабуть, це добре.
Не знаю. Я заплуталася ще більше, ніж на початку.
Тобто я туди зайшла, ми начудили.
Але я так нічого й не навчилася.
Стережися.
-Що? -Стере… жися… сто…
сто…
Ні, ні. К.В., ні! Ні
Я цілий день казала вам «так».
Але я не згодна, щоб ви блювали в моїй машині!
Господи боже. Я погодилася вас підвезти,
погодилася на цю хрінь з рогами.
Я дивилась, як ви напивалися. З мене годі.
Стоборів.
Сто…
К.В.?
-К.В. -Карле.
Карле.
Як ви?
Анна?
О ні. Я Джинні, її дочка.
Боже мій, яка ти на неї схожа.
Дякую, так.
Я успадкувала зовнішність від мами, а печію від батька.
Нате. Випийте.
Як я сюди повернувся?
Вас привезла внучка.
Ви знепритомніли в її машині, вона злякалася, що ви вмираєте.
Ясно.
Мабуть, вона не помиляється.
То ви К.В. Лонґботтом.
Мушу сказати, я не думала, що ви такий.
Я теж не думав.
Мабуть, мама розповіла багато жахів про мене.
Вона ні разу вас не згадувала.
Але якось принесла оце.
Попросила поставити.
МІСТИЧНИЙ КВЕСТ
Сімдесятирічна мама рідко приносила додому відеоігри.
Потім вона сказала, що її написав давній друг.
Вона зберегла цей символ моєї невдачі, щоб принизити мене.
Що? Ні.
Вона пишалася вами, бо ви знайшли своє покликання.
Сказала, що ви передбачили появу відеоігор
ще у 70-х роках.
Це правда.
Вона запам'ятала.
Так. А ще сказала, що наступні 30 років ви наркоманили.
Це теж правда.
Але… Вибачте, що заманила вас сюди.
Яка дурість думати, що два старі з однаковою професією
й однаковими дуже специфічними інтересами
відродять свою дружбу перед смертю одного з них.
Гадаю, складно отримати прощення
від упертого віслюка, який не визнає своїх помилок.
До речі, я кажу про вас.
Я це зрозумів.
Супер.
І не забудьте цю штуку.
Господи. Їх видають геть усім?
Саме так.
Украду у вас одне печивце.
Гей.
«Стережися стоборів».
Нічого.
Прощавай, старенька.
Пітере, про вчорашнє – я поводився як мерзенний дурень.
І наговорив багато непростимого.
А ще насрав мені в шухляду.
О, так. Це теж.
Усе, що ти сказав, – правда.
Хотів би я…
Йому потрібне свіже повітря.
Я…
Дозвольте?
О боже.
Вона почала садити дерева одразу, як ми сюди переїхали.
«За насіння, яке проросте».
Саме так.
Звісно ж, я хотів жити в місті, але…
Ти зробив це заради неї.
Ти краща людина, ніж я, Пітере.
Так, хороша людина…
і посередній письменник.
Щодо цього я не впевнений.
Хто з письменників може похвалитися двадцятилогією?
Звідки…
Це неважливо.
Шкода, що світ так і не дізнається, чим усе закінчиться.
Закінчиться трупом. Моїм.
Ні, я про Бйорна Гамерфола й екіпаж «Белерофонта».
У кінці останньої книжки
вони вилетіли в гіперпростір з сектора Андромеди.
Ти прочитав 19-й том?
Я прочитав їх усі.
Деякі – кілька разів.
Я завжди був твоїм шанувальником.
Заздрісним – так.
Злим – авжеж.
П'яним – переважно.
Але завжди шанувальником.
Візьми.
Хай її прочитає хоч одна людина.
Краще я послухаю її у виконанні автора.
Вона досить довга. Скільки маєш часу?
До самого кінця.
«У командному відсіку
космічного крейсера "Белерофонт"
було чути лише тихий гул субсвітлових двигунів.
Команда мовчки стояла, дивлячись на розтерзані рештки Антиґони-V».
«Розтерзані рештки»?
Що сталося з Антиґоною?
«Гамерфол різко прокинувся. Це був сон».
«Чи, може, кошмар».
«Можливо, передчуття майбутнього.
Він звісив ноги з гамака з нульовою силою тяжіння,
підійшов до комунікатора й подзвонив на місток».
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк