Gerai, mane aplankė nušvitimas.
Supratau, kad viena mano problemų
yra ta, kad aš priešinuosi naujovėms.
Per dažnai sakau „ne“, o tai - tiesiog baimė.
Todėl nusprendžiau dažniau sakyti „taip“.
Tad kai paprašei tave pavėžėti,
iškart sutikau, nes galbūt turėsiu progą ko nors išmokti.
Bet nesvarbu. Tiesiog noriu pasakyti,
kad iš tikrųjų manau, jog duosi man svarbią gyvenimo pamoką,
ir labai tuo džiaugiuosi.
Man sakei?
Taip.
Atleisk, miela mano.
Yra tam tikrų moteriško balso oktavų, kurių aš nebegirdžiu.
Priimsiu tai komplimentą vien dėl to, kad pavadinai mane moterim.
Jei atvirai, aš tau dėkingas už pagalbą.
Juk žinai, nebūčiau nė kojos kėlęs iš namų,
jei tai nebūtų taip svarbu.
Taip, skamba labai rimtai, žmogau. O kur mes važiuojam?
Pas mano seną draugą rašytoją. Tiksliau, nedraugą.
Jis - netalentingas rašeiva, pavogęs iš manęs mano gyvenimo meilę.
Mes nesikalbėjom 40 metų,
o neseniai jis su manim susisiekė ir maldavo susitikti su juo.
Sako, kad nori atsiprašyti.
Kaip miela.
- Dabar susitaikysite? - Ne.
Aš išdulkinsiu jo žmoną.
Klausyk, man kažkaip nepatogu.
Nesijaudink. Užtruksiu 15 minučių.
Kalbu ne apie laiką.
Kalbu apie tai, kad ruošiesi išdulkinti kažkieno žmoną.
Nesiruošiu mylėtis su jo žmona tiesiogine prasme.
Ana jau seniai mirusi. Kalbu perkeltine prasme.
Įstatysiu Piteriui ragus.
Pasipuikuosiu savo pasiekimais ir tuo pakirsiu jo vyriškumą amžiams.
Skamba labai silpnadvasiškai ir pernelyg sureikšmintai.
Taip sakė ir apie mano knygas.
Bet tai nesutrukdė man pranokti Piterį.
Sumalsiu jį į miltus savo literatūriniais pasiekimais.
O tada ištrauksiu jam ir parodysiu.
Tik nereikia nieko ištraukti.
Ne. Būtinai ištrauksiu ir pakišiu jam tiesiai po nosim.
- Mano Nebula apdovanojimas. - Ačiū Dievui.
Tu man gali padėti. Girk mane.
Tik nieko nesakyk apie vaizdo žaidimus.
Literatūros pasaulyje jie nėra vertinami.
Kalbėk apie mano knygas.
Ne šito tikėjaus.
Atsakymai ne visad ateina tada, kai to tikiesi.
Drąsiau. Elkis spontaniškai.
Gal net kažko išmoksi.
Sveiki. P. Longbotomas, jei neklystu.
Taip, tai - aš.
O kas jūs tokia?
Magda. Malonu susipažinti. Piteris jūsų laukia.
- Prašmatnus namas. - Ačiū, mielas jaunuoli.
Aš - mergina.
Atsiprašau. Tavo šukuosena mane suklaidino.
- Piteri. - Karlai.
Sveikas, senas drauge.
Šimtas metų.
Taip, šimtas.
- Gerai atrodai. - Atrodau baisiai, bet jaučiuosi gerai.
Džiaugiuosi tave matydamas.
- Atleiskite. Sveiki. Aš… - Ji - mano vairuotoja.
Taip. Vairuotoja.
Bet atėjai čia.
Taip.
Man buvo įdomu.
- Malonu susipažinti. - Malonu susipažinti.
Viskas gerai?
Galiu pasiūlyti ko nors išgerti. Arbatos, limonado?
Viskio be ledukų. Mano vairuotojai - irgi.
- Truputį ankstoka. - Iš tikrųjų.
Be to, aš vairuoju.
Labai profesionalus požiūris.
Samdau tik pačius geriausius. Aš išgersiu už ją.
Žinoma.
Kokia miela ponia.
Tai - Magda.
Apsigyveno pas mane prieš kelerius metus. Nežinau, ką be jos daryčiau.
Įdomu.
Labai įdomu.
Čia - tu, K. V.?
Taip.
Keista, kad ją čia laikai, seni.
O ką? Ji man primena gražiausius mano gyvenimo metus.
Taip.
Tada ir susipažinau su Ana.
Taip.
Ir mes sukūrėme šią gausią šeimynėlę.
Dešimt anūkų, gali patikėti?
Daug. Aš turiu 12.
- Ji - viena iš jų. - Ką?
Tave vežioja tavo anūkė?
Kalpurnija. Mano didžiausia padėjėja.
- Taip, teisingai. - Be to, ji - homoseksualė.
Taip.
Nebula apdovanojimas. Pažįstamas vaizdelis.
Tai - Anos, žinoma. Čia viskas jos.
Ji buvo labai garsi.
Kita vertus, Piteris buvo…
Produktyvus rašytojas, teisingai?
Galima sakyti ir taip.
Kaip kitaip galėtum pavadinti rašytoją, parašiusį 19 knygų?
Devyniolika! Ir visos - apie tą patį veikėją, tik pagalvok.
„Hamerfolo ciklas“.
Tikriausiai nesi apie jas girdėjusi.
Gal norėtum paskaityti?
Taip, ačiū. Jūs - labai malonus.
- Pradėk nuo šitos. Ją parašė Ana. - Gerai.
Ji buvo išties geniali.
Taip. Unikali.
Prašau.
Ačiū.
Na, eikime prie reikalo.
Ponios, norėčiau atsiprašyti.
Nenoriu ilgai tavęs trukdyti.
Nieko tokio, prireikė 40 metų sulaukti atsiprašymo.
Tu teisus, taip.
Sunku pradėti.
Kai būsi pasirengęs.
Esu pasirengęs.
Aš irgi.
Gali pradėti.
Aš?
Ne aš turiu atsiprašyti, o tu.
Ne.
Tai ko aš čia atvažiavau?
Kad atsiprašytum manęs.
Pasvajok. Tu mane pasikvietei.
Sakei, kad nori ištaisyti klaidą.
- Ištaisyti klaidą? - Taip.
Po galais.
Džinė. Mano dukra. Užsispyrusi kaip ir jos mama.
Čia tikriausiai jos darbas.
Manei, kad aš…
Už ką turėčiau tavęs atsiprašyti?
Kad suardei trikojį.
Tu dingai iš mūsų gyvenimo, Karlai.
Neatvykai net į Anos laidotuves.
Ji pasirinko tave.
Suprantu.
Visuomet įtariau, kad pavyduliauji.
Pavyduliauju? Tau?
Kvailiui, kurį išdūrė jo paties vaikas? Pasvajok!
Gana.
Važiuok iš čia.
Tik tada, kai išgirsiu atsiprašymą.
Nebūk juokingas. Už ką turėčiau tavęs atsiprašyti?
Nežinau.
Gal už tai, kad prilipai prie Anos kaip vantos lapas?
Už tai, kad nuteikei ją prieš mane.
Gavęs Nebula apdovanojimą, tapai nepakenčiamu pagyrūnu.
Menkinai mane kiekviename žingsnyje.
Aš ne…
Pasakei Anai, kad esu produktyvus rašeiva.
Tai buvo išimta iš konteksto. Bet neatsiimu savo žodžių.
Padarei viską, ką galėjai, kad nuteiktum ją prieš mane!
Ar aš kaltas, kad buvai panašus į šūdžių?
Ne, tavo mama!
Kalės vaikas!
Pasielgei įžūliai čia ateidamas.
Kaip ir tu, kepdamas tas 19 menkaverčių knygų apie Hamerfolą,
sėdėdamas vienos geriausių mūsų laikų rašytojų pašonėje.
Anai patiko „Hamerfolo ciklas“.
- Sakė, jos - gyvos ir kunkuliuojančios. - „Kunkuliuojančios“.
Taip, mačiau užrašą ant aplanko.
Ant kiekvienos knygos - tas pats.
Aš išlaikiau standartą.
Ar dėl to neparašei 20-os knygos?
Neradai, kas ją perskaitytų?
Aš jos neparašiau, taip.
Netekęs Anos, netekau savo mūzos.
Tik nepradėk. Nekaltink jos dėl savo nevykusių rašliavų.
Kokie skambūs užrašai dabar puikuojasi ant tavo knygų?
Tavo žiniai, paskutinę mano knygą „Harper's“ pavadino
„nežabotomis kosminėmis nešvankybėmis“.
Kas tau nutiko, žmogau?
Buvai toks perspektyvus.
„Ašaros“ tapo…
triumfu.
Nebaigei trilogijos. Kodėl?
Aš ją rašau.
Tau tikriausiai sunku suprasti, bet geras rašymas reikalauja daug laiko.
Ko pareikalavo 42-eji girtavimo ir paleistuvavimo metai?
Aš gavau Nebula premiją.
Tu gali parašyti 10 000 knygų ir vis viena jos negausi.
O aš galiu visą gyvenimą neberašyti nė vieno žodžio,
bet vis viena turėsiu tvirtą įrodymą,
kad pirmoji mano knyga buvo geniali.
Tačiau tęsinys…
jai neprilygo, tiesa?
Silpnokas, sakyčiau.
Kas jis manosi esąs? Aš? Nė už ką.
Aš nervinausi. Jau važiuojam, seneli?
Ne. Ne. Niekur nevažiuosiu. Dar turiu išdulkint jo žmoną.
Suprantu. Perkeltine prasme.
Ne, tiesiogine. Aš tiesiogine prasme pasimylėsiu su jo nauja žmona.
- Apie ką tu čia? - Apie tą kekšę iš Rytų Europos.
Aš ją paimsiu kaip didelis.
Magda yra jo slaugytoja, žmogau.
Tai viską keičia.
Išdulkinsiu jo slaugytoją.
Viešpatie švenčiausias.
Viskas gerai?
- Taip. - Ne.
- Gal liksite pietums? - Ne.
Taip.
Viščiukas - viršūnė, Magda. Tu - nuostabi virėja.
- Ne. Aš ne… - Ne. Nesikuklink.
Labai sultingas.
Karlai, ji negamina maisto.
Ji - slaugytoja, pamiršai?
- Nesikišk, Kasandra. - Kalpurnija.
Taip.
Dažnai painioju anūkų vardus.
Visi Longbotomai garsėja gera sėkla.
Džiaugiuosi, kad tau buvo skanu, Karlai.
Išgirsti tokį įvertinimą iš žmogaus, kuris kepsninėje kepa viščiukus.
Žinojai, kad tavo senelis pardavinėjo viščiukus miesto mugėje?
Tai buvo istorinė mugė.
Buvau vyriausiuoju
garsaus viščiukų restorano kepėju.
Nieko nuostabaus, kad per 40 metų neparašei nieko gero.
Buvai užsiėmęs viščiukais.
Buvau užsiėmęs trilogijos rašymu.
Net apdovanojimą gavau.
- Už vieną dalį. - Taip. Knygų būna visokių.
Žinai, ne visiems patinka rašyti tą pačią knygą 19 kartų.
Tai vadinama nonodekalogu.
Taip, žinoma.
Kalbant apie pasikartojančius dalykus, prašyčiau įpilti.
Pristabdyk.
Kiek noriu, tiek geriu, Kalifornija.
Manau, tau jau pakaks.
Aš tik pradėjau.
Tikrai?
O aš matau nusibaigusį žmogų.
Man jau gana! Aš išeinu.
- Na, buvo malonu. - Į tualetą.
Laimėjau.
Pavadinti mane viščiukų kepėju.
Na, tas viščiukų kepėjas…
prišiks tau į stalčių, tėveliuk.
Taigi, Kalpurnija, ar seniai esi lesbietė?
- Einu pažiūrėti, kur jis. - Nereikia. Aš čia.
Kas čia dabar?
Norėčiau atsiprašyti už nemandagų elgesį.
Prieš tai jaučiausi kaip nesavas.
Nuo to man nė kiek nepalengvėjo.
Nebetrukdysiu tau.
Kalmare, mes išeinam.
Eik, užvesk mašiną. Aš tuoj.
Gerai!
Taip, na, ačiū už vaišes
ir už knygas.
Aš jas abi perskaitysiu.
Ir atsiprašau, taip.
- Aš tave palydėsiu. - Nesirūpinkite. Ačiū.
- Ne, prašau. - Gerai.
Nenoriu atsisveikinti bloguoju.
Aš tave gerbiu, patikėk.
Kaip galėtų būti kitaip? Juk parašei 19 knygų.
Tai - pagirtina.
Bet 19 - keistas skaičius. Kodėl ne 20?
Taip, po Anos mirties nustojai rašyti.
Netekai mūzos. O gal… savo karjeros?
„Visiškas sunaikinimas“. 20-oji „Hamerfolo ciklo“ knyga.
Ką tu darai?
O tu? Sakei, kad nesi jos parašęs!
Bet laikai ją stalčiuje, kad bet kas galėtų rasti.
Kodėl neatiduodi jos į leidyklą?
- Vis dar tobulinu ją. - Meluoji!
Ji - baigta. Ir net saugoma autorių teisių.
Atiduok!
Atsargiau, senuk.
Nebesi toks vikrus,
kaip tada, kai parašei 1-ąją „Hamerfolo ciklo“ dalį „Tamsybės valanda“.
Piteri, pasakyk, prašau, kas išleido šitą perlą?
Štai. Leidykla „Random House“.
Kas tuo metu buvo Anos leidėjas?
Teisingai, „Random House“. Tai bent sutapimas.
Tačiau vėliau ji pakeitė leidėją.
Ir kas buvo naujasis leidėjas?
Kaip jis ten…
„Tor“, žinoma.
Įdomu, ar ne?
Tais pačiais metais tu irgi pakeitei leidėją.
Ir kam teko laimė išleisti tavo naująją knygą?
Leidyklai „Tor“. Čia tai bent.
Leidykla „Tor“ spausdino ir tavo, ir Anos knygas.
Visas judviejų knygas iki pat jos mirties. Nieko sau.
Žinoma, kažkuriuo metu jie nustojo leisti Anos knygas.
Nes ji mirė. Bet kodėl jie nustojo leisti tavo knygas?
Aš pasakysiu, kodėl.
Todėl, kad tavo knygas leido tik iš pagarbos jai.
Žvaigždei!
Jai mirus, jie atsikratė tos naštos.
Tu niekada nebaigsi savo sagos,
nes niekam neįdomu jos klausytis.
Jie atmetė mano paskutinę knygą.
Pagaliau išlindo tiesa!
Kokia gėda pasinaudojus savo dukterimi
įvilioti mane čia ir prigirdyti, kad net pačiam nesmagu.
Aš čia niekuo dėtas.
Tikrai? Tai kodėl ji taip pasielgė?
Todėl, kad aš mirštu, kvaily tu.
Ką?
Aš mirštu.
O mano dukra - dar labai jauna ir naiviai galvoja…
kad galima atitaisyti praeitį.
Galima.
Tik ne tau.
Tarp kitko, viščiukas buvo sausas.
Karlai.
„Saugokis otobor“.
Važiuojam!
- Važiuojam! - Važiuoju.
Dieve mano, žmogau.
Gavai, ko norėjai?
Įstatei jam ragus?
Taip.
Aš laimėjau.
Aišku. Tada gerai.
Nežinau, žmogau. Jaučiuosi dar labiau pasimetus.
Elgiausi drąsiai ir spontaniškai.
Bet nemanau, kad ko nors išmokau.
Saugokis.
- Ką? - Saugokis… oto…
Oto…
Ne. K. V., ne! Ne!
Visą sumautą dieną sakiau „taip“.
Sakau „ne“, jei galvoji privemti mano mašiną!
Dieve mano, žmogau. Sutikau tave pavėžėti,
pritariau tavo kvailai minčiai įstatyti ragus.
Ir mačiau, kaip tu pasigėrei. Mane viskas užkniso.
Otobor.
Oto…
K. V.?
- K. V. - Karlai.
Karlai.
Kaip jūs?
Ana?
Ne. Esu Džinė, jos dukra.
Dieve, kaip tu į ją panaši.
Žinau, ačiū.
Paveldėjau mamos išvaizdą ir tėčio gastroezofaginio refliukso ligą.
Prašau. Išgerkite.
Kaip aš čia patekau?
Jūsų anūkė jus atvežė.
Mašinoje jūs netekote sąmonės, ir ji išsigando, kad mirštate.
Aišku.
Ji tikriausiai teisi.
Tai štai koks tas K. V. Longbotomas.
Turiu prisipažinti, ne tokį jus įsivaizdavau.
Na, aš save irgi įsivaizdavau kitokį.
Tavo mama tikriausiai pripasakojo apie mane bjaurių dalykų.
Tiesą sakant, ji nė karto jūsų neminėjo.
Kol vieną dieną neparsinešė namo šito.
Ji paprašė, kad įdėčiau ją į grotuvą.
FANTASTINIS ŽYGIS
Ne kasdien 70-ies metų mama parsineša namo vaizdo žaidimą.
Ji man pasakė, kad tai parašė jos senas draugas.
Ji laikė šį mano nesėkmės totemą, norėdama pažeminti mane.
Ką? Ne.
Ji didžiavosi jumis, kad suradote savo kelią.
Ji sakė, kad dar 8-ajame dešimtmetyje
nuspėjote vaizdo žaidimų sėkmę.
Tikrai. Taip.
Ji nepamiršo.
Taip. Dar ji sakė, kad kitus tris dešimtmečius šniaukštėte narkotikus.
Taip ir buvo.
Na… Atleiskite, kad įviliojau jus čia ateiti.
Naiviai galvojau, kad du pagyvenę vyrai, kolegos,
kuriuos sieja panašūs interesai,
galėtų vėl įžiebti draugystę, kol vienas iš jų nemirė.
Spėju, sunku kalbėt apie atleidimą,
kai esi užsispyręs kaip ožys ir nemoki pripažinti savo klaidos.
Kalbu apie jus, tarp kitko.
Taip, supratau.
Na ir gerai.
Tik nepamirškit šito.
Dieve, negi juos dalina bet kam?
Taip ir yra.
Pasivaišinsiu.
„Saugokis otobor“.
Nieko.
Lik sveika, miela mano.
Piteri, vakar elgiausi kaip paskutinis kvailys.
Prikalbėjau nedovanotinų dalykų.
Be to, prišikai man į stalčių.
Taip. Tikrai.
Viskas, ką sakei, grynų gryniausia tiesa.
Tik norėčiau…
Jam reikia gryno oro.
Aš…
Galėčiau aš?
O Dieve.
Ji ėmė jį sodinti tą pačią dieną, kai tik atsikraustėme.
„Už sėklas, kurios sužydi“.
Taip.
Žinoma, aš norėjau gyventi mieste, bet…
Padarei tai dėl jos.
Tu esi geresnis už mane, Piteri.
Taip, geras žmogus…
ir pusėtinas rašytojas.
Na, aš taip nesakyčiau.
Kiek rašytojų galėtų pasigirti parašę ikosologą?
Kaip tu…
Nesvarbu.
Žinai, būtų liūdna, jei pasaulis taip ir nesužinotų pabaigos.
Viskas baigiasi mirtimi. Mano mirtimi.
Ne, aš kalbu apie Bjorną Hamerfolą ir „Belerofono“ įgulą.
Paskutinįkart jie minimi,
kai iš Andromedos patenka į ketvirtąjį matmenį.
Perskaitei 19-tą knygą?
Aš visas jas perskaičiau.
Kai kurias - net po kelis kartus.
Man jos visuomet patiko.
Pavydėjau, taip.
Pykau, žinoma.
Dažnai buvau girtas.
Bet visad - tavo gerbėjas.
Paimk.
Nors vienas žmogus perskaitys.
Norėčiau išgirsti, kaip ją skaito pats autorius.
Ji - ilga. Daug laiko turi?
Kol pabaigsi.
„Vienintelį garsą
erdvėlaivio „Belerofonas“ valdymo centre
skleidė pagalbinių variklių impulsai.
Įgula tyliai stebėjo, kaip Antigonė V virsta į šipulius.“
„Virsta į šipulius“?
Kas nutiko Antigonei?
„Hamerfolas staiga pabudo. Tai buvo sapnas.
O gal košmaras?
Greičiausiai - ateities vizija.
Jis nuleido kojas nuo ore kybančio hamako,
nuėjo prie ryšio įrangos ir susisiekė su erdvėlaivio tilteliu.“
Išvertė Laima Banionienė