Az van, hogy, mondhatni, megvilágosodtam.
Rájöttem, hogy többek közt az a baj velem, hogy túlzottan ódzkodom az új dolgoktól.
Túl gyakran mondok nemet, pusztán félelemből.
Szóval elhatároztam, hogy elkezdek igent mondani a dolgokra.
Ezért aztán amikor mondtad, hogy fuvar kéne,
elvállaltam, mert hátha tanulok belőle valamit, érted?
Mindegy. Csak arra próbálok kilyukadni,
hogy szerintem fontos életbölcsességeket tanulhatok tőled,
úgyhogy hálás vagyok a lehetőségért.
Hozzám beszéltél?
Igen.
Ne haragudj, kislány!
A női hang egyes oktávjait már nem hallom meg.
Bóknak veszem, hogy feltűnt, lány vagyok.
Tudnod kell, hogy értékelem a segítségedet.
Mint azt tudod, nem törtem volna ki az elzártságból,
ha nem volna felettébb sürgős az ügy.
Ja, nagyon nagy tré lehet, öreg. Amúgy hová is megyünk?
Egy régi író barátom otthonába. Vagyis inkább ellenségem.
Egy tehetségtelen bértollnok, aki lenyúlta életem szerelmét.
Negyven éve nem beszéltünk egymással,
erre nemrég megkeresett, majd könyörgött, hogy látogassam meg.
Azt mondta, bocsánatot akar kérni.
Ez kedves tőle.
- Akkor szépen kibékültök? - Nem.
Szépen meghúzom a nejét.
Figyu! Nekem ez nem igazán pálya.
Ne aggódj! Negyedóra alatt lezavarom.
Nem az idővel van a gond,
hanem azzal, hogy meg akarod húzni valaki más nejét.
Nem szó szerint értettem, hogy megkettyintem a nejét.
Anne már évek óta halott. Képletesen gondoltam.
Azért jöttem, hogy felszarvazzam Petert.
Kiherélem, mint egy kutyát, a számtalan sikerem felsorolásával.
Baromira piti és feleslegesen túlragozott húzás.
A könyveimre is ilyeneket mondtak.
Ennek ellenére sikerült lealáznom Petert íróként.
A földbe fogom döngölni a robusztus irodalmi életművemmel.
Aztán pedig a megfelelő pillanatban kicsapom neki.
Jaj, csak azt ne!
De bizony! Kicsapom neki, aztán az arcába tolom.
- A Nebulámat. - Hála az égnek!
Te is segíthetnél. Dicsőíts neki!
De videójátékokról egy szót se! Az irodalmi szcéna lenézi őket.
A könyveimről dumálj!
Nem így képzeltem ezt a napot.
A válaszok keresése nem mindig úgy zajlik, ahogy elképzelted.
Ne légy beszari! Ússz az árral!
Tán még okulhatsz is belőle.
Üdv! Ön bizonyára Mr. Longbottom.
Igen, ahogy mondja.
És magácska?
Magda. Örvendek. Peter már várja magát.
- Fullos kégli. - Hát, köszönöm, fiacskám.
Lány vagyok.
Bocsánat. A frizura a ludas.
- Peter. - Carl.
Isten hozott, öreg barátom!
Ezer éve nem láttalak.
Bizony, jó rég volt már.
- Jól tartod magad. - Rémesen festek, de remekül érzem magam.
Úgy örülök, hogy látlak!
- Elnézést! Jó napot! Én… - Ő a sofőröm.
Ja. A sofőr vagyok.
De bejöttél.
Igen.
Én is csodálkozom rajta.
- Örvendek a szerencsének. - Én is.
Hogy s mint van a csipet csapat?
Hozhatok valami italt? Teát, limonádét?
Whiskey-t, jég nélkül. A sofőrömnek szintúgy.
- Korán van még hozzá. - Korán bizony.
És én vezetek.
Milyen kötelességtudó!
Csakis a legjobbakat alkalmazom. Majd helyette is iszom.
Hogyne.
Elragadó teremtés.
A neve Magda.
Már jó pár éve mellettem van. Nem is tudom, mihez kezdenék nélküle.
Érdekes.
Felettébb érdekes.
Nahát! Ez te vagy, C.W.?
Igen.
Meglep, hogy itt díszeleg, vén csirkefogó!
Még szép, hogy itt díszeleg! Életem legjobb időszaka volt.
Ó, valóban.
Ekkor ismertem meg Anne-t.
Igen.
Aztán pedig kettecskén összehoztuk ezt a csodálatos famíliát.
Tíz unokám van, hallod-e!
Az se kevés. Nekem 12.
- Ő az egyik. - Tessék?
A sofőröd az unokád?
Calpurnia. Ő az én legnagyobb rajongóm.
- Így van. - És még leszbikus is.
Ja.
Ja, ja, ja.
A Nebula! Ismerős jószág.
Ez persze Anne-é. Ezek mind az ő díjai.
Ünnepelt volt a lelkem.
Peter pedig, nos, ő…
A „termékeny” a jó szó rád, igaz?
Igen, úgy is mondhatjuk.
Hogy máshogy jellemezhetnénk valakit, aki 19 novellát írt?
Tizenkilencet! Mi több, mind ugyanarról a karakterről szól!
A címük: A Hammerfall-ciklus.
Kizárt, hogy hallottál róluk.
Volna kedved elolvasni egyet?
Igen, köszönöm. Igazán kedves.
- Előbb ezt olvasd el! Ezt Anne írta. - Oké.
Fenomenális író volt.
Úgy bizony. Párját ritkító.
Parancsoljanak!
Hálás köszönetem!
Nos, talán térjünk is a tárgyra!
Magunkra hagynátok, hölgyek?
Nem akarom tovább rabolni az idődet.
Ugyan, hiszen 40 évet várni egy bocsánatkérésre semmiség.
Igen, való igaz.
Az ember azt se tudja, hol kezdje.
Szólj, ha készen állsz!
Én már rendesen bekészültem.
Én is készen állok.
Kezdd már!
Én?
Nem én kérek bocsánatot, hanem te.
Dehogyis.
Akkor minek autókáztam el ide?
Hogy bocsánatot kérj tőlem.
Egy nagy büdös francot! Te kerestél meg engem.
Azt mondtad, rendezni akarod a dolgokat.
- Rendezni a dolgokat? - Igen.
Az áldóját!
Ginny. A lányom. Tiszta anyja. Ugyanolyan önfejű.
Ő állhat emögött.
Te azt hitted, hogy én…
Mi a csudáért kéne bocsánatot kérnem tőled?
Amiért kicsináltad a tripodot.
Eltűntél az életünkből, Carl.
Még Anne temetésére se jöttél el.
Magának köszönheti.
Értem már.
Mindig is sejtettem, hogy féltékeny voltál.
Féltékeny? Egy ilyen fajankóra?
Egy tökkelütöttre, akit palira vesz a tulajdon lánya? Ne nevettess!
Elég ebből.
Távozz!
Csak miután bocsánatot kértél.
Eszednél vagy? Miért kellene bocsánatot kérnem tőled?
Nem is tudom…
Mondjuk, azért, mert piócaként rátapadtál Anne-re, hogy sikeres lehess!
És mert ellenem uszítottad!
Te meg egy kiállhatatlan szájhős lettél, miután elnyerted a Nebulát.
Szüntelenül lefitymáltál engem.
Dehogy fi…
Azt mondtad Anne-nek, hogy az irodalom pénzéhes rüfkéje vagyok!
Mást is mondtam még, de ezt mindmáig fenntartom.
Minden erőddel azon voltál, hogy ellenem fordítsd!
Szóval az én hibám, hogy elbaszott seggarcod van?
Én azt hittem, anyád tehet róla!
Te mocskos szemétláda!
Hé!
Volt pofád idetolni a képedet?
Neked meg volt pofád kitermelni 19 részt abból a Hammerfall nevű okádékból
korunk egyik legnagyobb írónőjének oldalán?
Anne imádta A Hammerfall-ciklust.
- Azt mondta rá, pezsgő és felvillanyozó. - „Felvillanyozó!”
Igen, én is láttam az idézetet a borítón.
Ugyanaz szerepel mindegyik könyvön.
Talán mert végig tartottam a szintet.
Szóval ezért késik a 20. kötet?
Már nincs, aki véleményezze azt a szart?
Meg sem írtam „azt a szart”.
Anne-nel a múzsámat is elvesztettem.
Ne fárassz! Nehogy már őt hibáztasd a gyászos irodalmi fércműveidért!
A te könyveid borítóján manapság milyen dicsőítő idézetek díszelegnek?
Csak hogy tudd, a Divatdívák szerint a legutóbbi könyvem
„egy féktelen űrskandallum.”
Mi történt veled, öregem?
Olyan ígéretesen indult a karriered!
Az Anarenek könnyei…
átütő siker volt.
Mégsem fejezted be a trilógiát. Miért?
Mert még dolgozom rajta!
Nem mintha tudnád, öregem, de a jó könyv titka a hosszas munka.
És a 42 évnyi piálás és kurvázás minek a titka?
Én elnyertem egy Nebula-díjat.
Te még 10 000 könyv után sem lennél képes ilyesmire.
De ha én éppenséggel soha többé nem vetnék papírra egy szót sem,
akkor is tény és való maradna,
hogy a legelső könyvem egy zseniális műalkotás.
Csakhogy a folytatás…
a nyomába sem ért, igaz?
Lekonyultál.
Kinek képzeli ez magát? Ő ugat nekem? Még mit nem!
Ez durva volt. Mehetünk végre, nagyapó?
Dehogy! Nem. Még nem megyünk. Előbb megdugom a nejét.
Tudom. Képletesen.
Nem, igaziból. A szó szoros értelmében megdöngetem az új nejét.
- Te meg kiről beszélsz? - Arról a kelet-európai luvnyáról.
Úgy meghágom, hogy csak na!
Magda az ápolónője, ember!
Így mindjárt más a leányzó fekvése.
Akkor megcsinálom az ápolónőjét!
Az isten szerelmére!
Minden rendben?
- Igen. - Nem.
- Akkor maradnak vacsorára? - Nem.
Igen.
Ez a csirke mennyei, Magda! Született konyhafőnök vagy.
- Ó, nem, nem én… - Ne! Ne szerénykedj!
Remek a nedvessége!
Carl, nem ő főzte a vacsorát.
Ő az ápolónő, rémlik?
- Ne pimaszkodj velem, Cassandra! - Calpurnia.
Ó, tényleg!
Néha összekeverem a megannyi unokám nevét.
A Longbottom család hírhedten nemzőképes família.
Örülök, hogy ízlik az étel, Carl.
Jólesik a dicséret olyasvalakitől, aki a nyárson sült csirkék nagymestere.
Tudtad, hogy a nagyapád csirkekofa volt a búcsúban?
Pontosabban a reneszánsz fesztiválon.
Szerény személyem nyársnagymester volt
egy díjnyertes fogadósnál, aki nyárson sült csirkében utazott.
Így már érthető, miért nem írtál egy jó könyvet se 40 év alatt.
Lefoglalt a sütögetés.
A trilógiám befejezése foglalt le.
Ami szintén díjnyertes.
- Csak az egyik része. - Igen. Ez van, ha több könyvet is írsz.
Tudod, nem minden író él abból, hogy kiadja ugyanazt 19-szer.
Nonodekológiának hívják.
Ó, hát hogyne!
Ha már a végtelenségig ismételt dolgoknál tartunk, kérnék még egy nyeletet.
Csínján!
Annyit iszom, amennyit akarok, Kalifornia!
Eleget ittál már.
Ó, még csak most kezdek belejönni!
Igazán?
Én úgy látom, neked már befellegzett.
Na jó, elég! Távozom.
- Egy élmény volt. - Csak a mosdóba.
Bingó!
Anyád a csirkekofa!
Most pedig a csirkekofa…
teledurrantja a fiókodat tyúkszarral, öregapó!
Mondd csak, Calpurnia, mióta vagy leszbikus?
- Megnézem, mi van a papával. - Nem kell! Itt vagyok!
Mit művelsz?
Szeretnék bocsánatot kérni a korábbi kirohanásaimért.
Most már sokkal inkább önmagam vagyok.
Kétlem, hogy ez jót jelent.
Nem leszek tovább a terhedre.
Calamari, elmegyünk.
Indítsd a kocsit! Mindjárt megyek utánad.
Igen!
Igen, nos, köszönöm a vendéglátást és a könyveket.
Mindkettőt elolvasom majd.
És elnézést, és igen.
- Kikísérem. - Nem szükséges. Kitalálok.
- Ragaszkodom hozzá. - Oké.
Ne váljunk el rossz szájízzel!
Az az igazság, hogy tisztellek.
Még szép, hogy tisztellek, hiszen írtál 19 könyvet!
Ez dicséretes.
Amúgy a 19 páratlan szám. Miért nem írsz még egyet, hogy 20 legyen?
Igaz is, Anne halála után leálltál az írással.
Elvesztetted a múzsádat. Vagy inkább… a karrieredet?
Teljes megsemmisülés. A Hammerfall sorozat 20. kötete.
Mit keres az nálad?
Nálad mit keres? Azt mondtad, sosem írtad meg!
Erre fel ott pihent az íróasztalod fiókjában, ahol bárki rátalálhatott volna.
Miért nem adod ki?
- Még csiszolgatom. - Kamu!
Már kész. A jogokat is bejegyeztetted rá.
Ide vele!
Óvatosan, öregfiú!
Már nem vagy olyan virgonc,
mint a Hammerfall 1: A legsötétebb óra megírása idején.
Peter, ha szabad tudnom, ki adta ki ezt a gyöngyszemet?
Meg is van! A Random House.
És ki is volt akkoriban Anne kiadója?
Nicsak, a Random House. Micsoda véletlen!
De később aztán Anne kiadót váltott, igaz?
Ki is lett az új kiadó?
Mi volt a…
A Tor, hát persze!
És most jön a legérdekesebb rész.
Te szintén kiadót váltottál abban az évben.
Na és ki lett a szerencsés, aki kiadhatta a legújabb kötetedet?
A Tor! Lám, lám!
Láss csodát, a továbbiakban a Tor adta ki mindkettőtök könyveit.
Minden egyes könyvet, egészen Anne haláláig. Nem semmi!
Utána már érthető okból nem adtak ki több könyvet Anne-től,
hiszen elhunyt. De a te könyveid kiadásával miért álltak le?
Megmondom, miért.
Mert a te munkáidat csak Anne iránti szívességből publikálták!
Mert ő sztár volt!
A halála után pedig megváltak a potyalesőtől.
Sosem leszel képes lezárni a sagádat,
mert az égvilágon senki nem kíváncsi az irományodra.
Valóban visszadobták az utolsó könyvemet.
Végre kiderült az igazság!
És szégyelld el magad, amiért a lányodat felhasználva
idecsaltál, aztán meg leitattál, hogy leégessem magam mindenki előtt!
Nem én csaltalak ide.
Igazán? Akkor miért csinálta a lányod?
Mert haldoklom, te féleszű!
Tessék?
Haldoklom.
És a lányomban még él az a fiatalos ábránd, hogy…
létezik méltó lezárás.
Igenis létezik méltó lezárás.
Csak épp számodra nem.
Mellesleg a csirke csontszáraz volt.
Carl!
„Vigyázz a kotoborokkal!”
Taposs bele!
- Gázt neki! - Nyughass már!
Kiidegelsz, ember!
Na és megkaptad, amiért jöttél?
Felszarvaztad, vagy mi?
Igen.
Diadalmaskodtam.
Oké, ez jó hír. Asszem.
Nem is tudom, több a kérdőjel bennem, mint reggel.
Úsztam az árral, az egyszer biztos. De nem érzem úgy, hogy okultam belőle.
Vigyázz!
- Mi? - Vi… gyázz… a… ko…
koto…
Ne! C.W., ne! Nem!
Minden szarra rábólintottam ma!
Arra nem mondok igent, hogy beokádj a kocsimba!
Az istenit, ember! Belementem, hogy fuvarozlak,
belementem a felszarvazós faszságodba is.
Aztán végignéztem, ahogy elborul az agyad. Betelt a pohár!
Kotobor.
Koto…
C.W.?
- C.W. - Carl.
Carl.
Jól vagy?
Anne?
Ó, nem. Én Ginny vagyok, a lánya.
Egek, tiszta anyád vagy!
Köszönöm, valóban.
Anyámtól a külsőmet, apámtól meg a refluxomat örököltem.
Tessék, ezt idd meg!
Hogy kerültem vissza ide?
Az unokád hozott vissza.
Elájultál a kocsijában, ő meg attól félt, hogy meghalsz.
Értem.
Még a végén igaza lesz.
Szóval te volnál C.W. Longbottom?
Bevallom, egyáltalán nem ilyennek képzeltelek.
Nos, én sem ilyennek képzeltem magam.
Anyád biztos rémtörténeteket mesélt rólam.
Ami azt illeti, sosem tett említést rólad.
Mígnem egy nap hazaállított ezzel.
Be akarta tetetni a videómagnóba.
LEGENDÁS KALAND
Az ember 70 éves anyja nem mindennap jön haza egy videójátékkal.
Elmondta, hogy egy régi barátja írta a sztoriját.
Megtartotta a bukásom jelképét, hogy megalázhasson.
Mi? Nem! Dehogy!
Büszke volt rád, hogy megtaláltad a helyedet.
Azt mondta, megjósoltad a videójátékok korát
még a 70-es években vagy mikor.
Valóban. Igen.
Emlékezett rá?
Naná. Azt is elmondta, hogy utána három évtizeden át narkóztál.
Ez is stimmel.
Még annyi, hogy… sajnálom, hogy idecsaltalak.
Butaság volt azt hinnem, hogy két idős férfi, akik ugyanazt csinálják
és ugyanazon furcsaságok iránt érdeklődnek,
képesek helyrehozni a barátságukat, mielőtt az egyikük meghal.
Úgy fest, esélytelen a megbocsátás,
ha az ember egy önző seggfej, aki képtelen beismerni, ha téved.
Ezt amúgy rád értettem.
Igen, leesett.
Akkor jó.
Ezt a szépséget itt ne felejtsd!
Egek! Ilyet ész nélkül osztogatnak mindenkinek?
Ahogy mondod.
Lopok egy kis finomságot.
Hé!
„Vigyázz a kotoborokkal!”
Mindegy.
Ég veled, öreglány!
Peter, a tegnapi este folyamán alávaló féregként viselkedtem.
És megbocsáthatatlan dolgokat mondtam.
Meg beleszartál az íróasztalom fiókjába.
Ó, igen. Röstellem.
Minden igaz volt, amit mondtál.
Bárcsak…
Friss levegőre van szüksége.
Én…
Szabad?
Atyavilág!
Anne az ideköltözésünk napján fogott hozzá.
„Igyunk a virágzó magokra!”
Pontosan.
Én persze a városban szerettem volna lakni, de…
Lemondtál róla Anne kedvéért.
Jobb ember vagy nálam, Peter.
Igen, jó ember…
és középszerű író.
Nos, az nem olyan biztos.
Hány író mondhatja el magáról, hogy megalkotott egy ikozológiát?
Hogyan…
Az most mindegy.
Elkeserítő, hogy a világ nem tudhatja meg, hogyan végződik.
Halállal végződik. Az enyémmel.
Nem az életed, hanem Bjorn Hammerfall és a Bellerophón legénységének története.
Legutoljára akkor találkoztunk velük,
amikor épp átcsusszantak a hiperűrbe az Androméda szektorból.
Olvastad a 19. kötetet?
Mindet elolvastam.
Némelyiket többször is.
Mindig is rajongtam értük.
Hogy féltékeny voltam-e? Igen.
Dühös is? Naná.
No meg részeg, szinte folyton.
De a rajongásom sosem múlt el.
Vidd csak el!
Így legalább egyvalaki elolvassa.
Jobb szeretném, ha maga a szerző olvasná fel nekem.
Elég hosszú olvasmány. Meddig érsz rá?
Amíg a végére nem érünk.
„Az egyetlen hang
a USPC Bellerophón csatahajó parancsnoki központjában
a szubfénysebességre képes hajtóművek halk duruzsolása volt.
A legénység síri csendben bámulta az Antigoné 5 szétszóródó maradványait.”
„Szétszóródó maradványait”?
Miért, mi történt?
„Hammerfall ekkor riadtan felébredt. Csak álom volt.
Vagy inkább rémálom.
Talán a jövőt látta.
Felpattant a nullgravitációs függőágyából,
a kommunikációs panelhez sietett, majd kapcsolatba lépett a híddal.”
A feliratot fordította: Sikos Dániel