СНИКЪРСНАК
Как е, банда? Вашият човек Сникърснак е тук
и е готов да снакатакува "Геймарон".
Какво ще правите днес? Аз ще ходя у баба.
Тя има страхотно куче, харесвам го. Казва се Карл.
Джо, този хлапак е новият Пути. - Не струва.
Напротив, златен е.
Сникърснак има куп последователи и аз ги искам.
Само да пишкам и се връщам.
Ела.
ММО игрите са динозаврите на гейминга.
Трябва да станем мобилни.
Защото това е бъдещето. - Не, настоящето.
Бъдещето е садо-мазо виртуална реалност, но нека не се радваме отсега.
Искам мобилна игра.
Мога да помогна. - Не, за съжаление.
Мобилните игри напомнят за поколение У,
което, въпреки възрастта ти, не разпознавам у теб.
Не си познал!
Трябва ли да се държим за ръце? - Не знам.
Но знам, че не правим нищо лошо. Нали?
Разбира се, че не.
Просто трябва да го съобщим внимателно.
Да, права си. Добре...
Дали да го обявим на всеослушание? Или... Не, добре.
Може би трябва да им кажем поотделно.
И те ще го разнесат. - Да.
Така всеки ще се чувства приобщен. - Да.
Само държа да подходим деликатно.
Хванах ви.
Мамка му. Така...
Джо, почакай! - Смятахме да кажем на всички.
Деликатен въпрос е да спиш с колега.
Имах предвид, че сте закъснели.
В такъв случай,
сега е моментът да ти кажем, че...
С Рейчъл сме заедно.
Е, и?
Решихме, че трябва да знаеш. - Защо?
Защото ни се струва важно да уведомим колегите.
Тестерките са се изчукали. - Джо!
В какъвто и балон да сте живели, вече се спука и на никого не му дреме.
А сега се залавяйте за работа.
Благодаря, че наминахте. Бърз въпрос.
Какво смятате за мобилните игри? - Тъпи са.
Да. Това не са игри, а начин да се разсейваме в кенефа.
Но на теб явно ти харесва да подмамваш лелки с микротрансакции.
Повече уважение, тестерке.
Джо, права е. Точно затова ми харесват.
Ето защо искам проста мобилна игра, която вие да разработите.
Да разработим своя игра? - Давам ви три секунди
да помирите етиката и амбицията. Три, две...
Навити сме!
Чудесно. Джо, ти си продуцентът. Искам концепция до края на седмицата.
Какво? Не искам да работя с тези тъпачки. Ти си моят ментор.
Работата с тъпачките е част от обучението.
Хубаво. - Добре.
Всичко това е много вълнуващо, Брад,
но за да няма никакви тайни,
трябва да знаеш, че с Дейна сме заедно.
Е, и? - И аз това казах.
Мислехме, че може би ви интересува.
Не ме интересува какво правите.
Личният ви живот по никакъв начин не се отразява на студиото.
Смешно и тревожно е да си мислите обратното.
Но аз нито се смея, нито се тревожа, което показва колко не ми пука.
Добре, това е хубаво, предполагам.
Защо още сте тук? - Да вървим, дами, работа ни чака.
Темпо, темпо! Бързо вън!
Няма да те разочаровам, шефе.
По-скоро е усещане, отколкото нещо друго.
Виждам обрасли с мъх крепости.
Градове, искрящи в сребристо и златно.
Виждам замъци, преливащи от древност.
Какво значи това? Не може да преливат от древност.
Или са стари, или не са.
Нещо такова? - Да!
Точно това си представям. Боже, направо сте невероятни.
Хрумват ми разни щуротии и мигом ги онагледявате.
За висококачествена графика ще бъде нужно доста повече време.
Да, затова да се захващаме.
Сигурен ли си? Без предварителни бележки?
Не, идеално е. А ако не е, после ще го оправим.
Да, но ако ни дадеш бележките сега,
после няма да се налага да го оправяме, а и не става от първия път.
Недей да скромничиш, факири сте.
Сега давам думата на Попи.
Тя поема нещата оттук нататък. Поп.
Здравейте. Разширението ме радва най-много с това,
че вече ще имаме налагани от играча промени на средата.
Така че донякъде...
...самите играчи ще бъдат художници.
Не е ли малко странно да го кажеш на художниците?
Да. Всъщност не, защото вие пак ще сте необходими.
И то много.
Най-вече за дизайна на строителните материали.
Имам предвид тухли.
И цимент.
И примерно... силикон.
Искаш да рисуваме силикон?
Да. Нарисувайте силикон.
Ще правиш каквото ти казвам.
Как ти беше името? - Фил.
Не мога да помня всеки бял чичко, минал през студиото.
Работя тук от 10 години.
Супер си, Поп. - Просто нарисувайте каквото ви казах.
Направете разните му там строителни неща.
Да са готови до утре, Фил.
Кое е с приоритет? - И двете.
По-добре много, отколкото малко.
Каквото не ни допадне, ще го изхвърлим.
Момчета, браво. Сериозно, страхотно се справяте.
Не мога да повярвам, че сме тук.
Представи си колко легендарни образи е измислил Айън в тази зала.
Да, наистина.
И какво облекчение, че на никого не му пука, че ходим.
И аз си го мислех. Няма да се крием.
Няма да крия, че си много сладка с този сензорен костюм.
С този костюм ли? - Точно така.
С жълтите точки? - Да.
Значи ти харесва? - Да.
Добре. Нека ти го демонстрирам.
Не сме тук, за да се сваляте.
Имаме работа. Изберете си някакъв герой.
Добре.
А ако играта е за рицар?
Рицарка. Интересно ще бъде да влезеш в ролята на жена воин.
Не знам. Мобилната игра трябва да е простичка, нали?
Може би трябва да е за животинче?
Животинче? - Да.
Имаш ли животни там?
Прасе, кокошка, лисица, кон, коза, кенгуру, охлюв...
Коза. Да! Искам да бъда коза.
Да! Братовчедите ми в Комптън
имаха коза, която вършеше невероятни дивотии.
И ходеше ето така.
Кръстихме я Ру Пол.
Прелестна си. - Изглеждаш идиотски.
Може би не бива да съм прелестна, а да бъда като Джо.
Да, вечно смръщена.
Здрасти, аз съм Джо и съм смръщена коза.
Човек, смръщена коза!
Страхотно име за игра!
"Смръщена коза"!
Смръщена коза, смръщена коза, смръщена коза,
смръщена коза, смръщена коза...
Ще си пръсна мозъка.
Дейвид, трябват ми нови програмисти.
Не й трябват. - Напротив.
Всички слушат Айън, а не мен.
Понеже ги респектирам. - Не, понеже са свикнали ти да си шеф.
Искам нов екип, у който да вдъхвам благоговение и страх.
И три екипа да й дадеш, все тая.
Нищо няма да ти дам, защото не съм ви повикал затова.
Не помня да си ни викал. - И аз.
Защото Дейвид не става за шеф и няма чар.
Това ли искаш? - Не, разбира се.
Може ли да кажа нещо?
Ще го кажа! Повиках ви заради петък.
Какво има в петък?
Речта ти на "Жените в гейминг индустрията".
Няма да говоря.
Какво? Ще говориш.
Виж, това е възможност
да бъдат почетени жените в нашия бранш, което е важно...
Не прави така. Обиждаш шефовете в Монреал, а и мен.
Ще се изкажеш, жено, Попи.
Ще разкриеш силата на жените.
Настоявам и ще го направиш.
Знаеш ли какво, Поп? В този случай Дейвид е прав.
А и тъкмо ще можеш да покажеш новите си умения.
Аз ще те науча как да вдъхновяваш публиката.
Не, благодаря. Аз си имам собствен метод.
Да, но моят действа.
Това, което ти описваш, е по-вълнуващо.
Моето е по-техническо.
Строителните материали не са вдъхновяващи.
Нима?
Също като живота, той се променя.
Става по-корав,
но удържа със сила, която понася всички стихии.
Лед, вятър, огън, вода.
Но той не просто скрепява сградата.
Сплотява всички нас.
Това е...
...силиконът.
Я стига! - Нещо такова ли?
Да! Право в десетката, Кевин.
Боже, винаги се справяте идеално.
Поп, какво смяташ? - Тъпо е.
Така ли? А защо настръхна?
Не съм...
Това е просто неволна реакция...
От вдъхновение? - Не.
Не съм вдъхновена, а манипулирана емоционално.
Каква е разликата?
Айън, само за да сме наясно,
искаш да работим и върху това
освен другото, по което вече работим?
Да, действайте, сътворете магия.
Пак да кажа, не е магия,
а екип от талантливи художници,
който влагат дълги часове труд в сложни дизайни.
Не искам да знам как се прави саламът.
Не е салам. Аз не съм месар, а магистър по изящни изкуства.
Стига приказки. Залавяй се за работа, Фил.
Взе ми думите от устата.
"Стига приказки". - Наду ми главата.
Май мислим еднакво. - Така изглежда.
Искаш ли да... - Добре, научи ме как да вдъхновявам.
Чудесно, хайде.
Трябва ли ми клечка за зъби? - Не, тя е моя запазена марка.
Отивам да се обадя на децата ми.
Значи, аз съм фермерът, хващам козата,
замъквам я в стопанството си и я коля, за да я изям.
Метафора на капитализма.
Чудесно. - Добре, супер.
Да започнем с това като начало?
Добре.
Чудесна отправна точка, нали? - Да, бива.
Ето къде си била.
Търсих те навсякъде. Може ли да ти покажа нещо?
Да. - Добре, значи...
Стоях цяла нощ и направих ето това.
Какво мислиш?
Много е добро. Да, готино е.
Куче ли е? - Коза.
Ужасно е.
Не, направила си го за една нощ, адски е впечатляващо.
Виждам го в ума си.
Разбираш ли? Знам как трябва да бъде,
но просто не знам как да го направя.
Да, разбирам те. Затова нека обменяме идеи.
Мисля, че бихме могли да вкараме социален елемент.
Мобилните игри не са ли прости? - Така де... Прости в сложността си.
Не те разбирам.
Боже, първата ви караница?
Не е караница, а сътрудничество.
Да.
Просто нещо липсва, това е.
Така ли?
Както при Айън и Попи, отначало винаги нещо липсва.
Да го обмислим още малко.
Това е коза, която прави щуротии. Какво повече?
Боже, залавяйте се за работа!
Ти работи, кисела кучко!
Това беше малко прекалено. - Да, съжалявам.
Извинявам се. Изказах се грубо.
Просто ми писна от отрицателното ти отношение, Джо.
Това е голяма възможност за нас,
а и за теб, ако ни помагаш.
Съжалявам. Просто искам да помогна за играта.
Тогава не ни оплювай, а ни подкрепи.
Да. Прави сте.
Тъпачка! Идиотка! Смотанячка!
Измисли нещо, глупачка загубена! Малоумница!
Не си продуцент, а боклук!
Ти си кенеф, както смятат всички!
Джо?
Наред ли си?
Да, наред съм. Обратните сте вие.
Аз съм хетеро и вземам решенията тук.
Рейчъл е права. Наистина нещо липсва.
И знам какво е.
Какво? - Предистория.
Тя е сама, всяка надежда й е отнета.
Изоставена е от боговете да тъне в своята мрачна съдба.
Несломима сянка, тя неспирно броди из земята
и поглъща всичко по пътя си, но все не й стига.
И така се ражда "Смърт с коса"!
Коса? - Става дума за коза, Лонгботъм.
Така ли? Аз чух "коса".
Това променя всичко.
Може ли да е умряла?
Не. Хората не искат да играят с умряла коза.
Съжалявам. Всичко прецаках.
Беше пълна загуба на време. Безполезна съм.
Пълна тъпанарка съм!
Спокойно, Джо, недей.
Не си безполезна. Това е просто част от творческия процес, нали?
Така ли?
Да. Ако изключим тази част с 80-годишния дядка по интернет.
Това е странно. - Да, така е.
Не ни трябва предистория. Козата е смръщена. И яде консервни кутии.
Обикновена игра с повторяеми действия. - Най-обикновена.
Да, само дето козата трябва да казва нещо важно.
Да. - Нищо не казва, все пак е коза.
Да не се карате? - Не.
Добре, чудесно! Прекрасно.
Просто си подхвърляме топката напред-назад.
Такъв е творческият процес.
Подхвърляте идеи, после - други идеи,
улавяте ги и ги подхвърляте.
Страхотно, гмуркаме се във въображението.
Каквото и да ви е нужно, ще го имате. Ще покажа на всички!
Май ти имаш нужда от това повече от нас.
Малка консултация. Знам, че можем да направим страхотна игра.
Но не бива да допускаме компромиси.
Имаш ли ми доверие? - Да.
Добре.
Доверие.
Какво? Нали може?
Да...
Как ми се иска да се отъркам и аз във вас!
Бихте ли наклонили малко камерата?
Отврат. - Не.
Добре че е дистанционно. Прекъсвам.
Здравей, Линда, чудесно изглеждаш.
Благодаря.
Здрасти.
Къде е Попи? Започваме.
Малко се притеснява от външния си вид.
Подкрепи я. - Не искам...
Чудесно изглеждаш, Попи, идвай.
Страхотна си, Попи! - Чувствам се идиотски.
Няма лошо да подчертаеш формите си. Хората искат красиви шефове.
Тъжно, но ни е в природата. Наведи глава.
Ако наведа каквото и да е, целият ми задник ще лъсне.
Какво я прихваща?
Пуска шегички. Недей.
В никакъв случай не пускай шегички.
Не си забавна. - Все едно, това е тъпо.
"Жените в гейминг индустрията"? Само прах в очите.
Опитват се да скрият грозната истина.
По-сериозно, ако обичаш.
Оказва ти се чест. Мен дали ще ме почетат? Не.
Моето време изтече. Но нищо.
Хубаво е, че почитаме жените, но все пак...
Няма ли място и за мъжете?
Господи, Дейвид, млъкни.
Днес е големият ден на Попи. - Да, знам.
Какво ядеш? - Рачешки хапки.
Не ги яж, ще ти докарат газове.
Тъпчеш се като дете. - Не е вярно.
Сякаш е Хелоуин. - Отвратително!
Шеф съм, ще ям каквото си искам.
Не бива. Трябва да се поддържаш във форма.
Мислиш ли, че ми харесва да тренирам? Не.
Но аз съм "алфа", а това е част от условието.
Открай време е така.
А може би аз искам нови правила.
Обади се на Док Браун да ни върне в миналото.
Ще променим човешката природа.
Кой е Док Браун?
Шегувам се! Много ми се удава.
С шегички не става. - Не схванах.
Викат те. Време е да вървиш.
Помни, това е твоят миг. Дръж се естествено.
Но помни - не следвай инстинкта си.
Просто чети от аутокюто. Цяла нощ будувах.
Да. Чакай...
Написал си речта й? - Да, удава му се.
Моята сила е другаде. Не в говоренето, а в други, несвързани с думите дейности.
Боже, само недей да импровизираш.
И се усмихвай, показвай достъпност.
Замълчи, ще се справи.
Няма проблем. - Но се усмихвай.
Не чак така.
Малко повече. Добре, задръж това положение.
Чудесно. - Супер си.
Върви. - Успех.
Хайде. Разбий ги, момиче.
Жена. - Да.
Аз ще започна с въведението.
Готова ли е презентацията? - Да.
Чудесно. Лонгботъм, защо не оставиш предисторията на мен?
Да не е толкова странно.
Глупости! Копнея да дам своята лепта.
Ще вложа сърце и душа.
Майчице! Джо, невероятно изглежда.
Художниците нахвърляха скицата, лесно беше.
Всъщност не беше лесно. И не бих казал, че сме я "нахвърляли".
Цяла нощ работихме, за да спазим всички срокове.
Определено резултатът е отличен.
Благодаря.
Извинявай, говорех на Джо.
Само исках да кажа...
Прощавай.
Ами, благодаря ти,
или каквото там, за...
За това, че извади на показ най-доброто в мен.
Какво става? Искрена ли си?
Да.
Не, глупости.
Дами, между другото,
чух, че сте гаджета.
Жестоко! - Страхотно.
Да го заглушим ли?
Мамка му, идва.
Ето ме.
Давай. - Това е "Смръщена коза".
Касапница.
Парникови газове.
Живот в клетка, копнеж за глътка въздух.
Животновъдството...
Не става, край.
Какво? - Козата умря.
Ликвидираш играта ни? - Не, вината си е ваша.
Задълбали сте, вместо да гоните печалба.
Казах им да е простичко.
Но те го съсипаха с левичарски и мъжемразки глупости.
Мислехме, че сме един отбор, Джо.
Работихме заедно, тя ни предава.
Вярно ли е, Джо?
Да.
Значи бягаш от потъващия кораб, за да не понесеш вината?
Браво.
Това е ценен урок. Хайде, чао.
Чао, загубенячки.
Съжалявам.
Няма проблем, Рейч. Всичко е наред.
Ще го преживеем.
Да, ще го преживеем. Не е болка за умиране.
Действително! Толкова лесно няма да се предадем.
Нали сме тройка?
Добре...
Приветствайте на сцената
творческия директор на "Митик Куест" Попи Ли.
Благодаря, Трейси.
Чест е да бъда тук,
сред жени, които управляват нашата индустрия.
Но какво прави един лидер велик? Лидерството е...
Аутокюто е твърде далече.
Съжалявам.
Само трябва да... Извинявам се.
Падна ми бонбончето.
Добре, виждам...
...че всички ме зяпате.
Добре...
Лидерството е...
Майчице.
Тази тясна рокля...
Съжалявам, налага се да...
Добре, олекна ми.
Пръцнах.
Чухте ли? Може би не. От раците е.
По дяволите.
Съжалявам, не съм по речите.
Не съм "алфа".
Не карам хората да настръхват и невинаги се усмихвам.
И понякога на работа плача безпричинно
само като си помисля за плач.
И сълзите ми рукват.
И усещам, че и сега върви натам,
затова ще ускоря темпото.
Не съм висока и с манекенска фигура.
Фонтанът напира! Не знам защо.
Може да е от естрогена. Не знам.
Вижте...
Не мога да обещая, че винаги ще отговарям на хорските очаквания.
Но мога да обещая, че ще бъда такава, каквато съм,
което значи, че може да рева понякога.
Но няма да се извинявам,
защото ми е омръзнало да се оправдавам.
Постоянно.
Ще дам всичко от себе си да бъда добър началник, доколкото ми е възможно.
И знаете ли защо?
Защото всъщност... Не ми пука за другите.
Защо допуснахте да говоря?
Не бива да ми се дава трибуна.
Не знам какво искат жените. Нито аз!
Може би искам да съм шеф, но...
Стоя тук, дрънкам глупости и пръцкам.
За втори път, между другото.
Може би имам алергия към раци.
Благодаря.
Да му се не види! Тя успя!
Явно умее да вдъхновява и без твоята помощ.
Как така? Аз написах цялата й реч. - Но тя не успя да я прочете.
Да, това беше част от плана. Ето, погледни.
"Престори се, че не виждаш, сложи си очилата,
кажи, че не си алфа".
Но тя заплака.
Да. "Не съм манекен.
Тук започни да плачеш, обвини естрогена".
Откъде си знаел за газовете? - От раците ли?
Пробутах й ги нарочно.
Знаех, че ще ги изяде въпреки алергията, защото трепери от нерви.
Леле!
Тя успя! Явно й дължа нов екип програмисти.
Да.
Какво? - Тя ми се обади снощи.
Каза, че е в ужас и ще изнесе речта само ако й осигуря нов екип.
А на мен каза, че страшно се радва, че ще изнася реч,
но държи аз да й я напиша.
Изиграла е и двама ни!
Боже, настръхнах. Тя ни вдъхнови!
Не, изманипулира ни емоционално.
Каква е разликата?
Това шантаво човешко същество е истински шеф.
Превод на субтитрите Боряна Богданова