И това е "Елизиум".
- Как е? - Красота!
- Велико. - Идеално.
Знаех си, че ще ви хареса.
С тази игра мога да направя нещо полезно. За пред хората.
- Да си лъсна имиджа. Да помогна на света! - Май мислиш за себе си.
Безкрайни възможности за печалба. Ще сме неудържими.
Като свещеници, които бягат от ченгетата със сладоледен камион, вдигащ 300 км/ч.
Не бих го казал така. И ти недей.
- Приемам. - Още нищо не съм предложил.
От най-яката програмистка на моето време работата с Попи
ще ме направи най-яката на всички времена, не искам много.
Не прозвуча така. Изобщо чуваш ли се?
- Попи ще се върне, нали? - Да.
Убедих я. За пореден път се доказах като шеф.
Подлъгал си бременна да работи, вместо да е с бащата на детето си.
- Тя искаше. - Значи нищо особено не си направил.
Гледай сега, нямам време за подробности.
Днес Жак и Жан-Лук пристигат от Монреал, помогни ми да ги шашна.
- Това го мога. - Супер.
- Само ги омай и кажи, че играта ще е хит. - Смирено приемам.
Рейчъл, нали няма да говориш?
Точно така. Радвам се, че всички ще се включат.
Аз дезертирам. Целта ми е да стана асистентка на Жак и Жан-Лук.
Моето най-силно желание и най-мрачен блян. Нощите и уикендите ми.
Подготвям почвата от месеци и днес ще бера плодовете на труда си.
Ще ти помагам само ако ми е от полза.
След това няма и да се трогна за теб, Дейвид.
Приемам. А-отборът отново е на терена.
- Какво е А-отбор? - Да не чувам гък.
- Никой друг не чука така. - Никой друг не изглежда така.
- Тиксо ли имаш в косата? - Казвай.
- Да го махна ли? - Не.
- Добре. - Ти не напусна ли?
- Не трябва ли сега да си с Джак Никълсън? - Джак Никлъс.
Никлъс е голфър, а Никълсън е актьор.
- Но и с двамата бих играл. - Защо си тук?
Въпросът е ти защо си тук. Нямаше ли да ходиш в Нидерландия?
- Някой трябва да остане заради "Елизиум". - Ами! Да се махнем и двамата.
- Така ще е най-добре буквално за всички. - Не и за МК.
Те ще се оправят, даже ще са по-добре без нас.
А разширението?
Вложихме цялата си душа в него.
Напусни МК, иначе ще си нещастна. Ще се убиеш от работа и ще ме намразиш.
А аз не искам да се върна, защото да седна на бюрото,
а ти да не си вляво от мен, е моята представа за ада.
Кажи честно, не си ли мислиш същото?
Защо не можеш да се промениш?
Поне мъничко. Всички други го правят.
- Всеки нормален човек го може! - Не знам!
Не кибича на терапия като милениалите. Вие опропастихте това.
Все се опитвам да постъпя правилно,
а се оказва, че правя точно обратното.
Не знам защо всички го осъзнават, само не и аз.
Ти да видиш! Най-сетне Айън Грим нещо да не е разбрал.
Ето, това беше някак смешно.
- Така ли? - Използва мой мотив отпреди време,
и то в напрегнат момент, за да разведриш обстановката.
Но сега вече не е толкова смешно.
- Забавна съм. - Не казах това.
А че една смешка не те прави забавна. Но е важно.
Ти написа играта, поспорихме,
а накрая каза нещо смешно.
Затворихме кръга. Тук вече няма нищо за теб.
А играта? В небитието ли я пращаме?
- Каза, че е най-хубавото ни творение. - Попи!
Това е само една игра.
Само една игра. А тук говорим за живота ти.
Вече не е нужно да си робот.
Мамка му! Хубаво.
Преди защо не беше убедителен? Сега пак ще прибирам по кашоните.
Дейвид ще ги опакова. Вземай най-важното и да вървим.
Най-важното, добре.
- Как можа! - Майко мила!
Грабвай четката за зъби и водата за уста. Другото - после.
Боже!
Охраната ще звънне, щом дойдат Жак и Жан-Лук.
Готов ли е А-отборът? Ето, те са.
Ало? Да, тук са. Кой?
Добре, благодаря.
Пристигнали ли са?
Не, дошъл е някой си Жан-Жорж.
Кой е той? Шефът им ли?
Не, някой с още по-голяма власт. Асистентът им.
Не са си направили труда да дойдат лично?
Не съм учудена. Жак и Жан-Лук не си говорят след аферата.
- Били са гаджета? - Не, Жак преспал с жената на Жан-Лук.
Или обратното. Трудно им хващам спатиите на братята.
- Те са братя? - Доведени.
Жан-Жорж им посредничи. Играят му по свирката.
- Вярват му сляпо. - Как ще го убедим, че играта ще е хит?
Остави на мен. Дръпни се.
- От шест месеца го прикотквам с цел... - Да му вземеш работата.
Ще използвам това в наша полза, докато печеля доверието му,
за да забия ножа още по-надълбоко.
- И да го убедиш за играта, нали? - Да, разбира се.
- Идва. - Бонжур!
Не, не ми е до вас сега.
Цяла нощ пих вино и зяпах корейски драми. Не съм на кеф.
Каръл.
Стой малко.
Разбрах, че спиш с колеги. По-конкретно от тестърския отдел.
- Нямам представа за какво говориш. - Наистина ли?
Да речем, че съм обезпокоен. Мисля, че трябва да говориш с някого.
- Не с мен, а с професионалист. - Я да си гледаш работата!
Ще ми вика за любовния ми живот! А сега можеше да си гледам "Адвокатката".
- Криворазбрана е като мен. - Не виках.
Бонжур.
- Жан-Жорж! - Джозефин!
- Най-сетне се срещаме на живо. - Доживях. Ела.
- Лампата ти е много важна? - Тя е мое творение.
- Яко. - Нали?
- Какво означава? - Познай.
Празна и крехка е.
Красива е като красивата обвивка на нещо.
Може и да е симпатично мехурче, което да се спука всеки момент.
Не целях това.
- Или бъркам? - Боже, не ме слушай.
Не разбирам от изкуство.
Но не бих пуснал дете да припари до това, ще го потроши.
Добре ли си?
- Да не раждаш? Тъкмо измих колата. - Не раждам. Само не викай!
- Ако трябва да израждам бебето, ще мога. - Няма да израждаш бебето.
Просто се панирах, защото това е лудост, нали?
Отивам в страна, в която не съм ходила,
и то в третия триместър,
за да бъда с приятеля си, за когото не съм сигурна, че иска бебето.
От това нищо хубаво няма да излезе, нали?
Виж, той е невероятен, Попи.
- Страхотна двойка сте, убедих се в това. - Да, разбираме се.
Но в една връзка е лесно, докато тя се крепи на...
На кое?
- На секса. - Това не е секс.
- Напротив. - Как си заченала така?
- Не знам как другояче да ти илюстрирам. - Коя ръка е Сторм, коя си ти?
Казвам само, че отстрани изглежда чудесно,
но ако ми разбие илюзиите, когато се видим?
Ами да, възможно е, но трябва да опиташ, нали?
Иначе каква е алтернативата?
Да останеш тук и да се мъчиш да оправиш нещо непоправимо.
Знаеш, че е така.
Мисля, че имаш шанс с него.
Както винаги казвам,
ако има и искрица надежда да си с човека, когото истински обичаш,
трябва да я грабнеш с две ръце.
Нито веднъж не си го казвал.
- Постоянно го казвам. - Използваш думата "искрица"?
- Да, редовно. - Никога не съм те чувала.
Използвай я в друго изречение.
Има искрица вероятност да си пръднала
- преди 20 минути. - Така беше.
Знаех си!
Това е "Елизиум", най-вълнуващата ни игра дотук.
Господин Бритълсби е събрал и вълнуващ екип.
Да, гениалната Попи Ли става творческият ни директор.
Брад е факирът на монетизацията. Очите му са все в парите.
- Недей. - Рейчъл е съзаклятничката му.
И съм добър човек, не престъпник.
А Дейна е партньорката й в живота и гений на кода.
Дейна на вашето внимание! Дейвид ме облъчи с ентусиазма си.
Как се радвам да се запознаем!
- Някой от тях отбира ли от френски? - Та те английски едва говорят.
Този е голям тарикат.
А този е мошеник.
Тази е дете.
А тази постоянно гледа кръвнишки.
Освен това се качих по стълбите,
защото една в асансьора лъхаше на евтин алкохол.
Щеше да е смешно като в пиеса на Молиер, ако не ставаше дума за бизнес.
В Монреал сън не ги лови, нужна е промяна.
Можем да си помогнем взаимно, приятели сме.
А приятелско ли е да се опитваш да крадеш работата на приятел?
Не се прави на глупава, Джозефин. Мустакатият е в тази роля.
- Моля? - Хареса мустака ти.
Голямо мерси.
Съдбата им зависи от мен.
Както и твоята.
Чук-чук.
- Здрасти, Каръл. - Махайте се.
Не ви искам тук да ми правите сцени. Всичко свърши.
Каръл, моля те. С него вече се сдобрихме.
Да, помирихме се. Държим на приятелството си.
Искахме да ти се извиним за главоболията.
Наистина съжаляваме и вече няма да ти се пречкаме.
Сбогом за вечни времена.
Чакайте.
Не е нужно да избирам между двама ви.
Искам да кажа,
че Каръл е дашна като за двама.
Добре.
- Не, спрете. - Извинявай.
Реших, че...
Не е като да не съм си го мислил.
И аз.
Било е само сън.
Каръл полудява.
Взех решение.
Я, станало време да си ходя, приятелко.
- Мръсник! - Не плачкай, Джо.
Положението ти и сега е плачевно.
Оревоар, народе!
- Оревоар. - Бонжур.
Започва нова ера.
Нова ера? Не звучи добре.
- Ама че странно. Спира разширението ли? - Не, впечатлен е.
- Спира играта ли? - Не, смята, че тя ще пребъде.
- Значи го убедихме? - Не.
- В Монреал не са доволни от мениджмънта. - Мамка му, знаех си!
Взех някои лоши решения. Май не ставам за тази работа.
Не те уволняват, само ти назначават нов асистент.
Да! Пак съм в играта.
Чудесно, асистент. Някой френски канадец ли?
Ако трябва, свалям "Дуолинго" и захапвам френския.
Аз съм проблемът. Понижиха ме.
Значи ти ще си ми асистентка? Добре.
Кофти тръпка, но щом се налага.
Тъкмо ще те обуча, че имаш много да учиш, хлапе.
Няма да съм асистентка, а шеф на "Плейпен".
- Не разбирам. Някой от вас чатка ли? - Чакай малко.
Ставаш шефка на "Плейпен"?
- Джо, това е голямо повишение. - Да, защо си се нацупила?
Моето призвание е да съм асистентка.
Да подкрепям, да съм опората, на която се крепят шефовете.
Като директор изпускам шанса да съм асистентка на Жак и Жан-Лук.
- Още съм объркан. - Сега сте равни.
- Равни? - Да, на документи.
Но поради популярността на "Плейпен" на практика имам повече власт от теб.
- Тя ти става шефка. - Не сипвай сол в раната!
- Разбра ли? - Не.
ПРАСЧО
Закъсняваш.
Да не спря някъде да хапнеш, шишко?
- Няма да дойда. - Жалко.
Но ще ми се реваншираш в Рио. С голото си тяло, естествено.
Изобщо няма да идвам.
Сърце не ми дава да го направя.
Откога имаш сърце?
Изскочи възможност за голяма печалба.
Нещо много по-обещаващо от прозаична кражба.
- По-оригинално и с повече... - Креативност?
- С възрастта си станала жестока. - Ето нещо, с което да ме запомниш.
И аз имам нещо за теб.
Покажи ми данните.
- Кои? - Кои да е, Джейсън!
Така е по-добре.
ТЕРМИНАЛ 2
Помниш ли първия път?
- Взех те от тук, като започваше в МК. - Да.
Беше преди 15 години.
Оттогава брадата ти смени 15 стила.
Втората ти смешка днес.
- Защо чак сега стана забавна? - Не съм, просто вече ти липсвам.
Е, ще тръгвам.
Да.
Може ли прегръдка?
Сбогом, Айън.
Сбогом, Поп.
Да му се не знае!
- Какво правиш тук? - Божке!
- Ти какво правиш тук? - Първо ти ми кажи.
Стягам си партакешите, за да си тръгна.
Лъжеш. Никога не си стягал багаж.
Работеше, нали?
- Не работех. - Наистина ли?
Получих автоматично известие, че някой иска да се логне в компютрите ти,
но не знае паролата.
Така разбрах, че си ти.
Проклет софтуер за известия! Да, работех, чудо голямо.
Голямо е.
И си е истинско чудо.
Какво смяташе да правиш, щом разбереш как да се логнеш?
Как възнамеряваше да "работиш"?
- Щях да пиша нещо. - Да пишеш?
Щях да попиша и после да го мисля. Защо не си на самолета?
Качих се на самолета.
Бяхме във въздуха, като получих известието.
Престорих се, че раждам, за да обърнат птичето обратно.
Кацнахме, извикаха линейка и се оправдах, че бебето се е върнало в корема.
Метнах няколко марли, за да им отвлека вниманието, и беж!
Сигурно вече съм в някой списък.
Казала си, че бебето се е върнало?
- Да. - Във всички списъци си.
Не сменяй темата. Ти каза, че това е представата ти за ада.
Така е!
Така е.
Тогава защо си тук?
- Няма значение. - За мен има. Защо си тук?
Само тази игра ми остана от теб.
И не можех да се сбогувам.
Мислех, че е "само една игра".
Ами да.
Не е така.
Защо не ми каза, че ще се връщаш?
Опитвах се да изпълня желанието ти.
Ей там ми каза,
че искаш да си колкото се може по-далеч от мен.
Това и правя.
Знаел си, че ако ми беше казал, нямаше да хвана самолета.
Затова си замълчал.
Най-сетне си постъпил правилно.
И не си го афиширал.
Попи, защо се върна?
Защото, както винаги казваш,
ако има и искрица надежда,
да си с човека, когото истински обичаш,
трябва да я грабнеш с две ръце.
Винаги така казвам.
- Не ме стискай, ще се напикая. - Извинявай.
Превод на субтитрите Катина Николова