www.titlovi.com
Film vsebuje OSMRTNICO, kratek POTOVALNI VODNIK
in TRI IZBRANE ČLANKE, vse iz FRENCH DISPATCHA
(ameriške revije, objavljene v Ennuiju v Franciji).
FRANCOSKA DEPEŠA LIBERTY, KANSAS EVENING SUN
ZAVRNITVE IN OSMRTNICE «Glavni urednik umrl v 75. letu»
Arthur Howitzer ml. (R: 1900, U: 1975)
SIN KANSAŠKEGA ČASOPISNEGA ZALOŽNIKA, USTANOVITELJ TE REVIJE
Ennui-sur-Blasé, FRANCIJA
Začelo se je kot počitnice.
Arthur Howitzer mlajši, bruc na kolidžu, je v želji,
da ubeži svetli prihodnosti v Veliki preriji,
prepričal očeta, lastnika revije Liberty, Kansas Evening Sun,
da je financiral njegovo potovanje čez Atlantik kot priložnost za izobraževanje
in učenje družinskega posla skozi vrsto popotniških kolumn,
ki bi jih objavil za lokalne bralce v nedeljski reviji Picnic.
V naslednjih desetih letih je zbral ekipo
najboljših izseljenskih novinarjev svojega časa
in preobrazil Picnic v French Dispatch,
ki je tedensko poročal o temah iz sveta politike,
umetnosti za elito in množice, modi, vrhunski kuhinji, finih pijačah
ter različnih človeško zanimivih zgodbah iz oddaljenih četrti.
Kansasu je pripeljal svet.
Njegovi pisci so na policah vsake boljše ameriške knjižnice.
Berensen.
Sazerac.
Krementz.
Roebuck Wright.
Poročevalec, znan kot najboljši živi pisec v kakovosti stavkov na minuto.
Eden, ki ni nikoli dokončal nobenega članka,
vendar je tri desetletja veselo obiskoval hodnike.
Eden zasebno slep, ki je lepo pisal skozi oči drugih.
Nesporna poznavalka slovnične ekspertize.
Ilustracije naslovnic Hermes Jones.
Sloveče prijazen do svojih piscev
je bil Arthur mlajši manj ljubezniv do ostalih zaposlenih v reviji.
O, ne. Kaj je to? Hočem purana.
Nadevanega in pečenega, na mizi z vsemi prilogami in očaki.
Njegov fiskalni sistem je bil zamotan, toda uporaben.
Daj ji 150 frankov na teden naslednjih 15 let,
proti pet ameriških centov na besedo, brez stroškov.
Njegov najbolj ponavljan literarni nasvet, morda apokrifen, je bil:
Potrudi se, naj zveni, kot da si namenoma pisal tako.
V Liberty se je vrnil natanko 50 let po odhodu
zaradi svojega pogreba.
Do takrat je naklada revije presegla pol milijona naročnikov v 50 državah.
Vrbovo košaro s številnimi priponkami, ploščicami
in uradnimi pohvalami na najvišji ravni so zakopali ob njem
skupaj s pisalnim strojem Andretti
in paketom kakovostnega papirja iz egiptovskega bombaža.
Priredili so mu uredniški pokop.
V svoji oporoki je določil,
da takoj po njegovi smrti, navajam:
Tiskarski stroji morajo biti razstavljeni in stopljeni.
Uredniške pisarne bodo izpraznjene in prodane.
Osebje bo prejelo zajeten dodatek in razrešeno pogodb,
objavljanje revije pa bo trajno prenehalo.
Tako bo založnikova osmrtnica hkrati osmrtnica te revije.
Vsem bralcem, ki časopis prejemajo na dom, bo denar povrnjen
sorazmerno z neizpolnjenim delom naročnine.
Njegov epitaf bo dobesedno prepisan napis z odtisnjene plošče
nad vrati njegove notranje pisarne.
Berensenov članek. Betonska mojstrovina.
Trije napačni deležniki, dva nepravilna nedoločnika
in devet pravopisnih napak samo v prvem stavku.
Nekatere so namerne.
Zgodba Kremenčeve, Revizija Manifesta.
Zahtevali smo 2500 besed, napisala jih je 14.000
plus opombe, zaznamki, besednjak in dva epiloga.
Ta je eden od njenih najboljših.
Sazerac? –Nemogoče je preveriti dejstva.
Spremeni imena in piše le o klatežih, zvodnikih in narkičih.
To so njegovi ljudje.
Kaj pa Roebuck Wright? –Vrata ima zaprta, a slišim tipkanje.
Ne priganjaj ga.
Kdo odpade? En članek je preveč, tudi če bi tiskali dvojno številko,
česar si ne moremo privoščiti.
Sporočilo od delovodje. Ena ura do tiskanja.
Odpuščen si.
Res?
Ne joči v moji pisarni.
PREPOVEDANO JOKANJE
Skrči kolofon, vrzi ven nekaj oglasov, reci delovodji, naj kupi več papirja.
Nikogar ne bom izpustil.
Dobre pisce je ujčkal.
Dobrikal se jim je. Besno jih je varoval.
Kaj meniš? –Osebno?
Začel bi z g. Sazeracom.
To so bili njegovi ljudje.
LOKALNA SEKCIJA (STRANI 3–4)
NA KRATKO
«Poročevalec na kolesu» Herbsaint SAZERAC
KRATEK PREGLED MESTA V 300 BESEDAH
Ennui v ponedeljek nenadoma oživi.
Naj vas v časovnem stroju pesniške svobode popeljemo na ogled.
Dan v Ennuiju skozi 250 let.
Veliko mesto je nastalo kot gruča obrtniških vasi.
Samo imena so ostala nespremenjena.
Okraj Loščilcev čevljev.
Preteklost - Prihodnost
Zidarska četrt.
Mesarska arkada.
Žeparska slepa ulica.
Tukaj je legendarna tržnica,
kjer se prodajajo vse vrste živil in prehrambnih izdelkov
pod eno samo široko streho iz stekla in litega železa,
ki je bila kasneje porušena
zaradi večnadstropnega nakupovalnega središča in parkirišča.
Kot vsa živa mesta
tudi Ennui hrani menažerijo škodljivcev in mrhovinarjev.
Podgane, ki so poselile podzemno železnico.
Mačke, ki so okupirale poševne strehe.
Mlade jegulje, ki so kolonizirale plitve odtočne kanale.
Po svetem obhajilu roparski ministranti,
napol pijani od Kristusove krvi, zalezujejo neprevidne upokojence
in povzročajo razdejanje.
V Spalni četrti, študentje.
Lačni, nemirni, nemarni.
V Barakarskem okraju stari ljudje.
Stari ljudje, ki jim je spodletelo.
Avtomobili.
Prednost in slabost. Po eni strani hupanje,
cviljenje gum, divjanje, prašenje, izpuhi.
Emisija strupenih hlapov in umazanije,
nevarne nesreče, nenehna gneča, velika …
Jebenti!
Lokalna statistika.
Povprečna količina dežja 750 mm.
Povprečna količina snega 190.000 snežink.
Vsak teden iz reke Blasé izvlečejo 8,25 trupla.
Številke se ne spreminjajo kljub naraščanju prebivalstva
in izboljšanju zdravja ter higiene.
Ko sonce zaide, pisana gruča neregistriranih uličnih delavk
in žigolov nadomesti dostavljavce in trgovce
in vzdušje promiskuitetnega zatišja prepoji uro.
Kakšni zvoki bodo prebodli noč?
In kakšne skrivnosti bodo napovedali?
Morda dvomljiva stara krilatica govori resnico.
Vsaka velika lepota
skriva najgloblje skrivnosti.
'Podgane, škodljivci, žigoli, ulične delavke.'
Se ti ne zdi, da je tokrat skoraj preveč umazano? –Ne.
Za spodobne ljudi. –Bilo naj bi očarljivo.
'Žeparji, trupla, zapori, pisoarji.'
Ne bi dodal cvetličarne ali muzeja umetnosti? –Ne.
Kakšno lepo mesto? –Sovražim rože.
Mimogrede, lahko bi črtal polovico drugega odstavka.
To si kasneje že ponovil.
Prav.
SEKCIJA UMETNOST IN UMETNIKI (STRANI 5–34)
ZGODBA 1
«Betonska mojstrovina» J. K. L. BERENSEN
PORTRET SLIKARJA IN SLIKE
Tema nocojšnjega predavanja
je veliki slikar na čelu in v srcu akcijske skupine
francoske packarske slikarske šole, g. Moses Rosenthaler.
Vsesplošno hvaljen
zaradi drznega dramatičnega sloga in obsega svojega srednjega obdobja,
kjer posebej izstopa poliptih, znan kot
Deset nosilnih zidov iz ojačenega cementa in agregata.
Po mojem mnenju ostaja najzgovornejši
in zagotovo najglasnejši umetniški glas svoje razgrajaške generacije.
Kako je to ključno delo našlo pot
do edinstvenega mesta stalnega eksponata
v Clampettovi zbirki?
Zgodba se začne v menzi.
Razstava Pepelniki, vrči in makrame,
kjer je skupina predstavila rokodelske izdelke amaterskih mojstrov,
zaprtih na oddelku za blazne ennuijskega zapora-blaznice,
bi morda bila izpuščena iz analov umetnostne zgodovine,
če na njej ne bi bilo majhnih slik
g. Rosenthalerja, ki je takrat
služil 50-letno kazen zaradi dvojnega umora,
in opazke svojega sojetnika,
vzhodnjaškega trgovca z umetninami g. Juliana Cadazia,
ki je bil zaradi utaje davkov druge stopnje
po usodnem naključju zaprt v sosednjem prizidku.
Paznik.
Kdo je naslikal to sliko?
Državljan 7524.
Strogo varovan oddelek za dementne in neuravnovešene.
Mi lahko zagotovite spremstvo in prepustnico za prijateljski obisk
za takojšnjo rabo?
Gola Simone, blok J, rokodelska delavnica.
Rad bi jo kupil.
Zakaj? –Ker mi je všeč.
Ni na prodaj. –Pač.
Ne, ni. –Je.
Ni. –Je. –Ni. –Je.
Vsi umetniki prodajajo dela. Zato so umetniki.
Prodajaj. Če jih nočeš prodajati, jih ne slikaj.
Vprašanje je, kolikšna je tvoja cena.
50 cigaret.
Pravzaprav, naj bo 75.
Zakaj gledaš paznico?
Ona je Simone.
Te pomembne slike nočem kupiti za 50 cigaret.
75. –Niti za 75 v zaporski valuti.
Plačati hočem 250.000 frankov uradne francoske valute.
Sva sklenila kupčijo?
Lahko ti ponudim le depozit
83 centimov, kandiran kostanj in štiri cigarete.
Vse, kar trenutno imam.
A če sprejmeš podpisano potrdilo, zagotavljam,
da bo ček za neporavnani znesek nakazan na tvoj račun v 90 dneh.
Katero banko uporabljaš? Ni važno.
Mimogrede, kako si se tega naučil? Slikati take slike.
Pa tudi, koga si umoril in kako nor si v resnici?
Potrebujem podatke, da lahko napišemo knjigo o tebi.
Tako boš pomembnejši.
Kdo si ti,
Moses Rosenthaler?
Rojen v bogastvu, sin judovsko-mehiškega konjerejca,
Miguel Sebastian Maria Moisés de Rosenthaler
je obiskoval Ecole des Antiquités na znatne stroške družine.
Toda ob koncu mladosti je zavrgel vse razkošje
udobne preteklosti in jih zamenjal z
bedo.
Lakoto.
Samoto.
Fizično nevarnostjo.
Duševno boleznijo.
In, seveda,
z zločinskim nasiljem.
Ni prijel čopiča med prvim desetletjem
dolge zaporne kazni.
11. leto, prvi dan
Dovoljenje za sodelovanje v dejavnostih, paznica.
Imaš potrdilo o registraciji? –Tole?
Pozor, prosim. Danes se nam je pridružil novi kaznjenec.
Državljan 7524, nagovori razred. –Kako to mislite?
Povej skupini kaj o sebi. –Nočem.
Obvezno je. –Saj me že poznajo. –Ni važno.
Nisem pripravil govora. –Povej kaj.
Tukaj sem 3647 dni in noči.
Preostane mi še 14.603.
Popijem 7 l ustne vode na teden.
Mislim, da se bom po tej meri zastrupil,
preden bom spet kdaj ugledal svet.
To me zelo
žalosti.
Moram zamenjati program.
Spremeniti moram navade.
Počel bom kar koli, kar mi bo zaposlilo roke.
Sicer
se bo morda zgodil samomor.
Zato sem se prijavil za lončarstvo in pletenje košar.
Ime mi je Moses.
Sedi.
Kako vam je ime, paznica?
Simone.
Nekatere ženske vleče k zaprtim moškim.
To je znana bolezen.
Nekaj v zvezi z ujetništvom drugih
krepi doživetje njihove lastne svobode.
Zagotavljam, da je erotično.
Kar poglejte jo.
Rojena je bila v kvazitlačanstvu, 16 bratov in sester.
Do 20. leta je bila nepismena. Zdaj ima veliko zemlje.
Sijoča. Ljubi bog. Napačna slika. To sem jaz.
Simone je, seveda, zavrnila Rosenthalerjeve snubitve,
ki so bile, kot smo izvedeli, pogoste in čudovito zanesenjaške.
Želim povedati čim preprosteje.
Poskusil bom to ubesediti. Čustva v svojem srcu.
Ne ljubim te. –Ljubim te.
Kaj? –Ne ljubim te.
Že? –Kaj že?
Kako to že veš? Kako si lahko prepričana? Prekmalu je.
Prepričana sem.
Joj. To boli.
Okrutnost. Hladnokrvnost.
Rekel si, kar si hotel. Poskusila sem te ustaviti.
Rekel sem del tistega, kar sem hotel.
Bil sem šele na polovici. Še več je.
Ne.
Kaj ne? Se boš … –Ne. –Se boš poročila z mano? –Ne.
Naj te vtaknem v prisilni jopič, odpeljem v celico in te spet zaklenem?
Potrebujem slikarski pribor.
Platno, okvirje, čopiče, terpentin.
Kaj bi rad slikal? –Prihodnost.
To pa si ti.
Čeprav ni slovel kot velik poznavalec,
je imel Julian Cadazio oko za nekaj
in nam je zelo pomagal,
ko so ga izpustili iz zapora.
Ne prodajamo več rož in skled s sadjem.
Konec je s plažami in morskimi krajinami.
Tudi z oklepi, s preprogami in tapiserijami.
Našel sem nekaj novega.
Moderna umetnost? –Tako je. Od zdaj, naša specialnost.
Ne razumem. –Jasno, da ne. –Sem prestar? –Seveda si.
Zakaj je to dobro? –Ni dobro. Napačna ideja. –To ni odgovor.
Točno tako. Vidita žensko na sliki? –Ne.
Tam je, verjemita mi.
Da bi ugotovil, ali moderni umetnik zna slikati,
ga prosi, naj nariše konja, rožo ali potapljajočo se ladjo,
nekaj, kar naj bi bilo podobno stvari, ki naj bi ji bila dejansko podobna.
Ali to zna? Poglejta to.
Narisano v 45 sekundah z izgorelo vžigalico pred mojimi očmi.
Popoln vrabec. Odlično.
Jo smem obdržati? –Ne bodi neumen. Nikakor.
Gre za to, da bi lahko čudovito slikal, če bi hotel,
ampak misli, da je tole boljše.
V nekem smislu se strinjam z njim.
Gola Simone, blok J, rokodelska delavnica, je verjetno mojstrovina,
vredna veliko, celo brezmejno.
Ampak ne še.
Ustvariti je treba poželenje.
Koliko časa bo sedel?
En teden kasneje Nova peticija
Odboru za pogojne izpustitve, vložena v imenu državljana 7524
v zvezi z napadom, pretepom
in nasilnim razkosanjem.
G. Rosenthaler,
zakaj bi vas vrnili na prostost?
Ker je šlo za nesrečo, vaša milost.
Nikogar nisem hotel ubiti.
Z mesarsko žago ste obglavili dva točaja.
Prvi je bil nesreča.
Drugi pa samoobramba.
Kakor koli že,
kakšno pristno kesanje ali vsaj obžalovanje
lahko pokažete zaradi obglavljenja teh ljudi?
Sama sta to iskala.
Prosim? –Oprostite.
Obstaja del obreda, ko vprašate,
ali ima kdo kaj povedati, preden bo prepozno?
Kot na poroki. –Ne. –Kratek bom.
Vsi vemo, da je ta človek morilec.
Kriv je umora prve stopnje, kakor koli pogledate. To je jasno.
Vendar je tudi redek možak, eden v generaciji,
o katerih slišite, le da ga niste imeli priložnosti odkriti.
Slikarski genij.
Morajo obstajati dvojna merila za tovrstno zagato.
Mimogrede, naj bi bil psihotičen. To ni njegova krivda.
Spoštljivo predlagam,
da najdemo kakšen drug način da ga kaznujemo.
Rosenthalerjeva pravica do prošnje za pogojni izpust je trajno preklicana
za vas čas trajanja kazni.
Nimam več vprašanj.
Kljub temu so bili Cadazio in njegova strica soglasni,
da bodo kot ekskluzivni posredniki promovirali umetnika
po vsem svobodnem svetu.
Simone je potovala vsepovsod.
Ennuijski salon.
Kraljeva razstava.
Mednarodni paviljon v Libertyju, kansaški letni sejem,
ki je skoraj pogorel do tal.
Skratka, slika je bila senzacija.
PREDMET 42 'Popolni vrabec', M. Rosenthaler
Celo umetnikova skoraj pozabljena zgodnja dela
so spodbudila živahno trgovanje na sekundarnih trgih.
Rosenthaler je medtem nadaljeval delo v zaporu.
Osupljivo, umetnik je imel najraje surove materiale
izključno iz zaporsko-blazniškega okolja.
Jajca v prahu.
Piščančjo kri.
Mast za verige.
Premog, plutovino in iztrebke.
Ogenj, seveda.
Živo rumeno kuhinjsko milo.
In svežo proseno kremo kot vezivo.
Simone je rada stala pri miru.
Imela je božansko sposobnost
dlje časa ostati v skrajno težavnih pozah.
Ni bila občutljiva na ekstremno toploto in mraz.
Celo po najneprijetnejših oblikah izpostavljenosti
je njena koža ostala neopečena, neomadeževana, nenaježena.
Še ena sočna zanimivost. Dejansko je uživala v vonju terpentina
in se v kasnejših letih dišavila z njim.
Bila je več kot muza.
Obrni stikalo.
Obrni stikalo, pizdun.
Kaj ti je? Vrni se na delo.
Ne morem.
Nočem. Pretežko je.
To je mučenje.
Dobesedno sem mučeniški umetnik.
Ubogi ljubček.
Ven.
To hočeš?
Odraščala sem na kmetiji.
Nismo pisali poezije.
Nismo muzicirali.
Nismo klesali kipov in slikali slik.
Umetniških in rokodelskih tehnik sem se naučila iz knjig v tukajšnji knjižnici
in jih poučujem kot prostovoljka.
Ne vem, kaj veš. Vem samo, kaj si.
Vidim, da trpiš. Vidim, da je težko.
Mogoče bo še huje, a potem bo bolje.
Ugotovil boš, kaj te muči.
Kaj te muči?
Ne vem, kaj naj slikam.
Pogruntal boš, kaj naj slikaš, verjel boš vase, kot verjamem jaz,
in se boš boril.
Potem pa,
spomladi ali morda poleti
ali verjetno jeseni, najkasneje pa pozimi
bo novo delo dokončano.
Točno to se bo zgodilo.
Razen če bi se še vedno raje takoj ubil?
Akcijska skupina francoske packarske šole.
Dinamična, nadarjena, pohotna, zanemarjena, pijanska
horda ustvarjalnih divjakov.
Dve desetletji in še dlje
so navdihovali in pogosto osebno napadali drug drugega.
Zdaj bom spila pijačo.
Ne pozabite, da je bilo v tistih časih
bolj sprejemljivo, če je slikar ali kipar
udaril koga s stolom ali z opeko
ali pa hodil naokoli s črnico, z zlomljenim zobom in podobno.
Prehitevam, toda po mojih izkušnjah
je Rosenthaler znal biti nepredvidljivo impulziven.
Govorim o omarici za barve pod njegovim ateljejem
na Boulevard des Plombiers. Ob neki priložnosti
me je zgrabil in stlačil noter in me poskusil pofukati
ob steni v kotu tiste omarice za barve.
Bil je nor. Uradno potrjeno.
Cadaziovi so seveda zastopali vso skupino.
Tri leta kasneje
Minila so tri leta.
Iz tebe smo naredili najslavnejšega živečega slikarja
na osnovi ene majhne, načečkane, precenjene slike.
Preučujejo te v umetniških šolah. V enciklopedijah si.
Celo tvoji učenci so zaslužili in zafrčkali bogastva,
a nam še vedno nočeš pokazati skice ali študije
za eno samo novo delo v vsem tem dolgem času.
Koliko moramo čakati?
Ne odgovarjaj, saj ne sprašujemo.
Vabila smo že natisnili.
Vsi bomo prišli.
Zbiralci. Kritiki.
Celo drugorazredni oponašalci, ki se ti prilizujejo,
kradejo najboljše stvari in so verjetno boljši od tebe.
Podkupnine bodo ogromne, kar ti lahko povedo pazniki.
Plačali jih bomo.
Zato končaj, kar koli je že.
Razstava bo čez dva tedna.
Mimogrede, ona misli, da je končana. –Končana je.
Prav bi mi prišlo še eno leto.
Moja takratna delodajalka je prejela zanimiva vabila
po nujnem telegramu.
Govorim, seveda, o Upshur 'Maw' Clampette.
Prekanjeni zbiralki starin. Veliki prijateljici avantgarde.
Že na samih začetkih je bila njena zbirka znana in pomembna
tako kot njena hiša, prvo ameriško naročilo Inga Steena,
neuradno znana kot Hiša vratna zapora.
Moja dolžnost in privilegij so bili katalogiziranje,
arhiviranje in svetovanje, čeprav je delala, kar je hotela,
ne glede na to, kaj si ji rekel.
Tako smo začeli dolgo potovanje od Libertyja do Ennuija.
Draga ga. Clampette, Maw, če vas smem tako klicati,
prosim, da se nam pridružite na prvi razstavi novega razburljivega dela
Mosesa Rosenthalerja, ki ga sam še nisem smel videti.
Da bi omogočili pravočasen ogled
bomo morda morali večkrat zagotoviti vstop v ustanovo,
kjer umetnik trenutno biva.
Zanesite se na moje delavce pri organizaciji, podrobnostih
in pripravah vašega obiska.
Pozor, ne prinesite s sabo vžigalic, vžigalnikov in ostrih predmetov.
Z veselim pričakovanjem čakamo na vašo potrditev.
Vaši vdani, Galerije Cadazio strica in nečak.
Marica nas je pobrala takoj po zadnji nočni vožnji
prostitutk in veseljakov v pripor ob treh zjutraj.
Obračun podkupnin:
Moses, si tukaj?
Boš kaj rekel za uvod?
Ali pozdravil čudovite goste,
ki so pripotovali od daleč, da bi videli tvoje delo?
Ali morda, kaj pa vem …
Zdravo.
Tiho, prosim!
Tišina!
Uspelo mi je. Dobro je. Zgodovinsko.
Odprite šampanjec! Uspelo mi je. Glasba!
Zakaj sediš na vozičku kot invalid? Plesati bi moral na mizi! To je uspeh!
Prejšnji teden se je zabodel z lopatko v stegno.
Bolničar je k sreči povezal arterijo.
Ti je všeč?
Ali mi je všeč?
Ja.
Naslikali so tvojo candro zate.
Poglej Maw, očarana je.
Tole je freska, kajne? –Točno. On je vrhunski renesančni mojster.
Izkopal je isto žilo kot Piperno Pierluigi, ko je naslikal
Kristusa pred Božjim nebeškim oltarjem leta 1565.
Nihče nima očesa za stvari, ki jih nihče živ ni videl,
kot Maw Clampette iz Libertyja v Kansasu.
Sramovati bi se morali, da smo sploh v njeni bližini.
Zakaj, hudiča, je rekla freska?
So naslikane na stenah?
O, ne. Kaj je naredil?
Prekleti osel. Vidite tole? Poglejte!
Mislim, da je čudovito. –Ključno je!
Verjetno prelomnica v razvoju človeške piktografije.
Izpraskana in ometana na armirano cementno-agregatno telovadnico.
Celo na radiatorje je slikal!
Mogoče bi lahko kakšen restavrator iz Fondazione dell'Arte Classico
nekako odstranil slike.
V strogo varovanem zaporu smo. To je državna last.
To bi bila leta trajajoča birokratska mora
pogajanj z dobro plačanimi, nadutimi, zoprnimi odvetniki.
Sploh ne vem, kako bi jih odluščili. Freske so.
Hej! To so freske!
Pa kaj, če so? –Si sploh predstavljaš, koliko denarja smo s stricema zafrčkali,
da smo prišli do te točke brez vrnitve? Poglej ju!
Uničil si nas! Ti to nič ne pomeni?
Mislil sem, da ti je všeč. –Mislim, da je zanič.
Vstani z vozička! Brcal te bom v rit gor in dol po tej delavnici!
Ne renči name, obsojeni morilec.
Morilski, samomorilski psihopatski netalentirani pijanec!
Zakaj mi nisi povedala, paznica?
Ker bi mu preprečil.
Moramo se sprijazniti. Njegova potreba po neuspehu je močnejša
od naših najmočnejših želja, da mu pomagamo uspeti.
Vdam se. Premagal nas je.
Premagal nas je. –Žalostno, a tako pač je.
Pizdarijo je vsaj dokončal.
To je morda najzanimivejša študija perifernega vida,
kar sem jih kdaj videl.
Bravo, Moses.
V njej je nekakšna veličina.
Če si jo dovolj globoko ometal, bi lahko obstala.
Nekega dne jo bomo spet prišli pogledat. Če bo božja volja.
Ti boš še vedno tukaj.
Za vse je zaslužna Simone.
V tistem trenutku sta se oba zavedala Simonine namere,
da naslednji dan zapusti službo v ennuijskem zaporu-blaznici
podprte s sredstvi, ki so jih priskrbeli Cadaziovi
kot nadomestilo za njeno delo Rosenthalerjevega modela in muze.
Znova se je zbližala z odtujenim otrokom,
ki ga je rodila v mladih letih, in se nikoli več nista ločila.
Z Rosenthalerjem sta si redno dopisovala do konca umetnikovega življenja.
Ga. Clampette bi rada rezervirala delo.
Polovična nalepka? –Ja, prosim.
Če boste želeli zaključiti prodajo, bo ta vsota sprejemljiva za vas in strica?
Lahko dobimo polog?
Maw? Avans za celotno plačilo?
Povej skopuškim Francozom, da nič ne obljubljam.
Deset nosilnih zidov iz ojačenega cementa in agregata
je bilo naslednjih 20 let rezerviranih na ime Upshur Clampette.
Tudi zaporniki zahtevajo podkupnino.
Kateri zaporniki? –Vsi.
Pred rokodelsko delavnico je jezna drhal.
Ta oseba trdi, da je njen predstavnik.
Reci jim, da ne podkupujemo posiljevalcev in žeparjev. Ni etično.
Poleg tega nisem prinesel dodatnih 6 milijonov frankov v malih bankovcih.
Kako ste prišli ven?
Kaj naj naredimo? –Zakleni vrata.
Po dogodku je 72 zapornikov
in 6 pripadnikov slikarske šole obležalo mrtvih ali smrtno ranjenih.
Moses Rosenthaler je za junaška dejanja,
ki so rešila življenja 9 paznikov, in 22 uglednih obiskovalcev
in ministrov za kulturo in urbanost
prejel svobodo pod dosmrtnim nadzorom.
Bil je tudi odlikovan z redom vklenjenega leva.
20 let kasneje so po Mawinih podrobnih navodilih
Cadazio in njegovi nečaki uredili, da so vso rokodelsko delavnico
z 12-motornim letalom Aviacije Golijat za transport topništva
prepeljali neposredno iz Ennuija v Liberty.
V tej obliki je avantgarda zasedla svoje mesto
na planjavah osrednjega Kansasa.
'Svinčniki, peresa, radirke, žebljički,
popravljavec pisalnih strojev.'
Zakaj plačujem hotelsko sobo v klubu na obali severnega Atlantika?
Ker sem morala tja, da sem to napisala.
'Zajtrk, kosilo, večerja, pralnica, večerna pijača, polnočni prigrizek.'
Kaj manjka pisalni mizi tu v tvoji pisarni? Prijaznost te revije.
Ne zahtevaj indiskretnosti o meni in Mosesu
v obmorski krčmi pred 20 leti. Bila sva ljubimca.
Tja sem šla zaradi spominov.
Na moj račun. –Ja, prosim.
Seštej vse.
POLITIČNA/PESNIŠKA SEKCIJA (STRANI 35–54)
ZGODBA 2
«Revizija Manifesta» Lucinda KREMENTZ
DNEVNIK MLADINSKEGA GIBANJA
1. marec.
Pogajanja med študenti in vodstvom univerze
so bila v zgodnjih jutranjih urah naglo prekinjena
po žolčni debati, jeznem zmerjanju
in, končno, odkritem kockanju
okoli pravice moških študentov do vstopa v ženski študentski dom.
Protest se je končal v pat položaju.
Zeffirelli je blokiral profesorjevega lovca.
Moral bi se odpreti in napasti s trdnjavama.
In napravil površen vtis razkazovanja nečimrnosti
skupine mozoljastih mokrih sanjačev.
Študentski vodja Zeffirelli B.
V resnici sta bila spola enakovredno zastopana.
Mlada dama,
čevlji!
Vsi udeleženci so poudarjali osnove svoje frustracije:
poželenje, še več, biološko potrebo
po svobodi. Pika.
Preraslo je v simbolizem in vsi govorijo o tem.
5. marec. Pozna večerja pri B-jevih.
Starejšega sina, 19 let, ni doma od včeraj.
Dekleti, utišajta radio.
Oče je naletel nanj opoldne, ko je korakal s tovariši.
Njihov slogan je
'Otroci so tečni'.
Hvala.
Dodatni gost na večerji se za zdaj ni prikazal.
Za to sem hvaležna. Sploh me nista obvestila, da je povabljen.
Nisva te hotela užaliti. Oprosti.
Mislila sva, da ne bi prišla, če bi te opozorila.
Prav sta imela. –Ja.
Lokalne novice poročajo o agresivnem obvladovanju množic na ulicah. Navajam:
Daj mu priložnost. Zelo inteligenten je.
Koliko je minilo od … kako mu je že ime? –Vem, da mislita dobro.
'Začne se z občutkom pekočega zbadanja na koži.'
Nisem stara devica.
Ne misliva tega. –Seveda ne.
'Sledi pordelost in otekanje očesnih mišic.'
Verjemita mi. Namenoma živim sama.
Raje vidim zveze, ki se končajo.
Zavestno sem se odločila, da ne bom imela moža in otrok,
največji oviri za poskus ženske, da živi od pisanja in za pisanje.
Zakaj jočemo? –Ker je žalostno. Ne želiva, da si sama.
Osamljenost je vrsta revščine. –Nisem žalostna. Oči me pečejo.
Z vašim stanovanjem je nekaj narobe.
'In na koncu val ostre bolečine v nosnicah, krči in trzanje v grlu.'
Ne dihaj.
Gol sem, ga. Krementz. –Vidim.
Zakaj jočete? –Solzivec. Pa tudi …
Žalostna sem.
Prosim, obrnite se. Sramežljiv sem zaradi novih mišic.
Pojdi povedat staršema, da si doma. Skrbi ju.
Pričakujejo me na barikadah. –Nobenih barikad nisem videla.
Še vedno jih postavljamo.
Kaj pišeš? –Manifest.
Rekel sem jima, naj ne vabita Paula.
Morda ste žalostni, a se mi ne zdite osamljeni. –Točno!
Videl sem vas na protestu.
Boste pisali o nas? Za kansaške ljudi.
Morda. –Potem preučite naše resolucije.
Jih boste lektorirali? Moja starša mislita, da dobro pišete.
Daj mi dokument.
Malce je moker. –Fizično ali metaforično?
Oboje, sodeč po platnicah in prvih štirih stavkih.
Ne kritizirajte mojega manifesta. –Nočeš pripomb?
Ne potrebujem jih. Prosil sem le za lekturo,
misleč, da boste še bolj navdušeni.
Začniva s tipkarskimi napakami.
Je lahko fakulteta uspešna, če študentje niso?
To se bo šele videlo.
Paul Duval. –Lucinda Krementz. –Kako ste?
Vaša brada me pika.
Nepričakovani gost končno prispe. Grozen je.
Opisuje odisejado po mestu. Ustavljeni vlaki, avtobusi,
razbita okna, tlakovci letijo vsepovsod.
No, pa smo tukaj.
Slavna Lucinda. Zdravo.
Nisem vedela, da pridete. Niso mi povedali. To ni uradno srečanje.
Dober večer.
Začnite brez mene.
10. marec. Mestne službe stojijo teden in več.
Javni prevoz prekinjen.
Kupi smeti nepobrani. Šole stavkajo.
Ni pošte, ni mleka.
Spet jaz. –Kakšna bo normalna resničnost?
Naslednji teden, mesec, če sploh kdaj, jo bomo spet doživeli. Ugibamo.
Kaj je ta del? –Dodala sem prilogo.
Šalite se. –Ne. –Dokončali ste moj manifest brez mene.
Pisala sem tako, kot bi ti.
Le jasneje in jedrnato, manj poetično.
To ni prvi manifest, kar sem jih lektorirala.
Nemogoče si je zamisliti te študente, vzhičene, naivne, skrajno pogumne,
kako se poslušno vračajo v učilnice.
Kdo je bil? –Tvoja mati. –Moja mati.
Moja mati? Kaj je hotela? Ste ji povedali, da sem tu?
Ja. –Zakaj? –Ker je vprašala. Ne lažem.
Je bila razburjena? –Ne bi rekla.
Kaj je rekla? –Strinjala se je. –Kaj ste rekli vi?
Da sem pisala članek o tebi in tvojih prijateljih. –Saj ga.
Napisala sem že 1000 besed. Prosila sem jo za intervju.
Je privolila? –Seveda.
Jezen sem! Ne vem, kaj bi čutil.
Sem v godlji? Zakaj bi bila mama tako mirna? Je to primerno?
Vse je neuradno. Vse. Vse moje življenje.
Kaj naj zdaj?
Ohraniti moram novinarsko nevtralnost.
Všeč mi je vaša neusmiljenost.
Del vaše lepote je.
Torej imate že 1000 besed?
To so naredili mulci.
V manj kot 14 dneh so izbrisali 1000 let republiške oblasti.
Kako in zakaj?
Kje se je začelo, preden se je začelo?
Bil je drug čas. Drug Ennui.
Od tega je skoraj pol leta, najbrž. Moji sestri sta imeli 12 let.
Popularen je bil ples Lait Chaud.
Nosile so se frizure ala pompidou, crouton ali Fruits-de-Mer.
Sleng je bil mešanica latinščine, filozofskega žargona in kretenj.
Hudičevi odvetniki so se prerekali in debatirali do onemoglosti
zgolj zaradi razprave.
«Ne strinjam se z ničimer, kar govoriš.»
Vsaka klika je imela nasprotnika.
Matice so imele Vijake. Palice so imele Kamenje.
Športniki so imeli nas Knjižne molje, dokler ni Mitch–Mitch pogrnil na maturi
in šel opravljat državljansko dolžnost. Tri mesece v pokrajini Mustard.
PRIJAVA nA OBVEZNE VOJNE DOLŽNOSTI
En mesec kasneje
Kje so bila njegova načela, ko se je bojeval v imperialistični vojski
v nepravični vojni totalitarne agresije?
Poslali so ga v pokrajino Mustard na obvezno služenje vojaščine.
Obvezno je. –Vseeno.
Prosim? –Vseeno je.
Kako si upaš? Kdo ti je dovolil, da blatiš našega prijatelja?
Ne misliš, da ta hip koraka nekje sredi noči,
nosi 25 kg težko vrečo smodnika, lupi gnil krompir
in v dežju s konzervo koplje luknjo za latrino?
Noče biti v vojski. –Obvezno je.
Sežgati bi moral svoj našitek in dezertirati.
(Minimalna kazen: pol leta zapora in črna pika z neizbrisnim črnilom.)
Vi lahko govorite iz udobja Sans Blague.
Vseeno je.
Vsaj enkrat
ima prav.
Mitch–Mitch, od kod ti tukaj? Še dva meseca naj bi bil v Mustardu.
Pet let kasneje sem sama prevedla
poetično razlago obvezne vojaščine Mitch–Mitcha Simce.
Nova igra Mitch–Mitcha Simce, 'Zbogom, Zeffirelli'
prevedla Lucinda Krementz
Prizor iz preteklosti iz drugega dejanja Zbogom, Zeffirelli
V severni Afriki me je zadela krogla v zadnjico.
V Južni Ameriki me je zadel šrapnel v levo roko.
V Vzhodni Aziji sem staknil redkega mikrobnega črevesnega parazita
v spodnjo trebušno votlino, in zdaj je vse tu,
še vedno v mojem telesu,
toda ne obžalujem odločitve, da nosim to uniformo.
In čez 16 let bom dobil pokojnino.
To je zgodba za lahko noč, dame. Ugasnite luči!
Hop! Ho! Ugasni luči! Pokrijte se!
Zmolite! –Gospod!
Amen. Amen. Amen.
Psst, Mitch–Mitch. Psst.
Mitch–Mitch. Kaj želiš biti?
Kaj? –Kaj želiš biti, Mitch–Mitch?
S svojimi ocenami bom pomočnik lekarnarja.
Boš zadovoljen s tem?
Ne bom potrt. Bolj bi se moral učiti.
Pa ti, Robouchon?
Nimam izbire. Delal bom v očetovi steklarni.
Nekdo jo mora prevzeti. –To je normalno.
Vaugirard. Kakšni so tvoji načrti?
Najbrž bom še naprej privlačen brezdelnež kot vsi moji bratranci.
Tvoji bratranci so najboljši. –Všeč so mi.
Ja. –Pa ti, Morisot?
Morisot, kaj želiš biti?
Protestnik.
Kaj je rekel? –Rekel je protestnik.
Kaj misli s tem? –Ne vem.
Mislil sem, da bo profesor geološke kemije.
Morisot joče.
Kdo je rekel 'ššš'?
Nočem.
Samo še osem tednov, Morisot, do konca programa.
Ne govorim o programu.
Govorim o času po vrnitvi domov do upokojitve.
To je 48 let mojega življenja. Tega nočem.
Ne vidim se kot odraslega človeka v svetu naših staršev.
Morisot! Skočil je skozi okno!
Je mrtev? –Ne vem.
Kako globoko je padel? –Pet nadstropij z visokimi stropi.
Sinoči je deževalo. Morda je blato še mehko.
Ne premika se.
Še vedno se ne premika.
Ne morem več pozdravljati tega našitka.
Naslednje jutro so Mitch–Mitcha aretirali zaradi dezerterstva in skrunitve,
Sans Blague pa je postal sedež Gibanja mladih idealistov
za revolucionarno strmoglavljenje reakcionarne neoliberalistične družbe.
Kaj počneš?
Namesto Tip-topa obešam François-Marie Charveta.
Lahko živita skupaj.
Tip-top s Charvetom.
Tip-top je tržno blago,
ki ga zastopa glasbena založba v lastništvu konglomerata,
ki ga upravlja banka ob podpori birokracije,
ki hrani marionetno vodstvo satelitske burkaške vlade.
Za vsako noto, ki jo zapoje, umre kmet v zahodni Afriki.
Sledil je živahen, nepredvidljiv spopad
med starejšimi in mladino Ennuija.
Avgust.
Klevetalna kampanja skupnosti ovadi študentsko gibanje.
September. Z uradnim odlokom prekličejo licenco kavarne Sans Blague.
Oktober. Komite za propagando postavi stolp piratskega radia
na strehi oddelka za fiziko.
November. Blokada prehrane na bone v študentski menzi.
December.
Protest z nevračanjem knjig v Bibliotheque Principale.
Ves knjižnični promet je odstranjen,
pet minut preden so si nakopali ogromne zamudnine.
Januar. Mitch–Mitch izpuščen v starševsko varstvo.
Februar. Vstaja v dekliškem domu.
Vse na koncu vodi do …
Marec. Šahovska revolucija.
«Bele trdnjave, rokada!»
Konj na Q. B3.
Konj vzame tekača 3.
G. župan? Naredil je potezo.
Skakač vzame skakača.
Na kateri strani si?
Zadnje poglavje. –Zadnji odstavek.
Temu praviš manifest?
Ti ne? –Jasno. –Bi rekel. Po definiciji.
Stran dve, «Odlok 7»
Kljub čistosti njihove kampanje
za izgradnjo svobodne, utopične civilizacije brez meja
so se študentje razdelili v frakcije, preden so se sploh združili.
Stran pet, «Odlok 1(b)»
Eno je naposled jasno, odgovarjajo svojim staršem.
Kaj hočejo? Braniti svoje iluzije.
Bleščeče abstrakcije.
Stran enajst, «Dodatek rimska številka III.»
Prepričana sem, da so boljši kot smo bili mi.
Kdo je odobril nepooblaščeno dodelitev sredstev
za množično tiskanje tega omejenega,
dvoumnega in poetičnega (v slabem pomenu) dokumenta?
Jaz naj bi bil blagajnik!
In kdo sploh rabi dodatek?
To je najboljši del pamfleta! –Morda moj najljubši.
Predlagala ga je ga. Krementz. Dodatek.
Ga. Krementz ga je napisala?
Izbrusila. Določene odlomke.
Zakaj ona sodeluje? Ohraniti bi morala novinarsko nevtralnost.
Tega ni. Ne obstaja.
Novinarska nevtralnost je dvoumen koncept.
Nismo imenovali ne tebe ne ge. Krementz za govorca.
Tvoja naloga je igrati šah.
Napisal sem ti posvetilo.
To bom obdržala za spomin, a za ostalo:
«Ne strinjam se z ničimer, kar govoriš.»
Opominjam se: 'Gostja si na tej manifestaciji.
To ni moj boj. Ne vpletaj se, Lucinda. Drži jezik.'
Nekaj moram povedati.
Bistro dekle si, Juliette.
Če bi za trenutek odložila pudrnico
in malo razmislila, oprosti,
bi morda dojela, da ste skupaj v tem.
Celo policija.
Nisem otrok. Vedno razmišljam s svojo glavo. Vsi mi.
Ne bi rekel. –Nekateri pač, drugi ne.
Mi smo na potezi.
Mislite, da se nisem dobro informirala? In resno vzela pomembne zadeve?
Zagotavljam vam, da ni tako.
To je bilo nevljudno. Od mene.
Umikam opazko.
Če želite.
Opravičujem se.
Prav.
Žal mi je.
Sprejeto.
Hvala.
Si prepričana?
Seveda.
O čem?
Da nisi otrok?
Povsem prepričana.
Potem se nauči sprejeti opravičilo. To je pomembno.
(Boj! Stara Američanka proti revolucionarni francoski najstnici.)
Pomembno za koga?
Za odrasle.
Naša poteza. Župan čaka.
Ne nasprotujem temu, da spite z njim, ga. Krementz.
Vsi imamo to svobodo. (To je temeljna človeška pravica, za katero se borimo.)
Nasprotujem pa temu: Mislim, da ljubite Zeffirellija!
To je narobe. Ali pa vsaj vulgarno.
Stara devica ste.
Pusti mi moje dostojanstvo.
Ni stara devica. Ni zaljubljena vame.
Naša prijateljica je. Jaz sem njen prijatelj.
Zbegana je. Rada bi nam pomagala.
Jezna je. Odlična novinarka je.
To je samotno življenje, ne?
Včasih.
Res je. Ohraniti bi morala novinarsko nevtralnost, če ta obstaja.
Prosim, oprostite mi, ga. Krementz.
Še vedno ni odziva.
Gumijasti naboji in solzivec.
Čas je potekel!
Tehnični šah-mat!
Samo ognjemet je.
Ona je najboljša.
Nehajta se pričkati. Ljubita se.
Devica sem.
Jaz tudi. Razen za go. Krementz.
Se mi je zdelo.
15. marec.
Na prvi strani svoje beležnice odkrila nepremišljen odstavek.
Ne vem, kdaj ga je Zeffirelli utegnil napisati. Pozno sinoči, ko sem spala?
Poetičen, ne nujno v slabem smislu. Piše …
Post scriptum k eksplozivnemu dodatku.
Nepremagljivi komet drvi po svojem loku
proti zunanjim mejam galaksije v kozmičnem prostoru-času.
Kaj je bil naš cilj?
Priklic dveh spominov.
Vi. Vonj po milu iz drogerije,
pepelnik s postanimi čiki, zažgan opečenec.
Ona. Dišava cenenega bencina,
zadah po kavi, preveč sladkorja, koža kot kakavovo maslo.
Kje preživlja poletja?
Pravijo, da vonjev ne pozabiš. Možgani tako delujejo.
Nikoli nisem prebral maminih knjig.
Rekli so mi, da je bil moj oče izjemen med zadnjo vojno.
Najboljša starša, ki ju poznam.
Dekliški študentski dom.
Prvič sem stopil tja, razen ko sem ga razdejal med protesti.
Rekel sem: 'Ne kritiziraj mojega manifesta.' Odvrnila je:
«Sleci se.»
Sramežljiv sem zaradi novih mišic.
Njene velike, neumne oči so me opazovale med lulanjem.
Se bo tisoč poljubov kasneje
še spominjala okusa mojega orodja na vrhu njenega jezika?
Oprostite, ga. Krementz. Vem, da zaničujete prostaški jezik.
Dodatni stavek na dnu strani, povsem neberljiv zaradi grde pisave.
'Revizija Manifesta, stran štiri, asterisk ena.
'Promocija …'
Takoj se vrnem.
Zeffirelli!
On ni nepremagljivi komet, ki drvi po loku
proti zunanjim mejam galaksije v kozmičnem prostoru-času.
Bolj je deček, ki bo umrl mlad.
Utonil bo na tem planetu
v enakomernem toku globoke, umazane, veličastne reke,
ki teče noč in dan skozi žile njegovega starodavnega mesta.
Njegova starša bosta prejela polnočni klic,
se oblekla v naglici, mehanično, in se držala za roke v tihem taksiju,
ko bosta šla prepoznat truplo svojega mrzlega sina.
Njegovo podobo, množično izdelano in pomanjšano,
bodo prodajali kot žvečilke občudovalcem,
ki upajo, da bodo tudi sami tako končali.
Ganljivi narcizem mladih.
Fant, dober šahist/aktivist mladinskega gibanja, umrl
Študent padel in utonil STOLP SE JE ZRUŠIL V REKO BLASÉ
30. marec.
Na drugi strani ulice očitna metafora.
Zvoni, učenci hitijo v svoje poslušne učilnice.
Škripajoča gugalnica se ziblje na pustem šolskem dvorišču.
Naprej!
OKUSI IN VONJI (STRANI 55–74)
ZGODBA 3
«Zasebna obedovalnica policijskega komisarja»
PROFIL VELIKEGA KUHARJA
Nekdo mi je rekel, da imate fotografski spomin.
Je to res? –Napačno.
Imam tipografski spomin.
Napisanih besed se spominjam natančno in podrobno.
Na drugih področjih je moj spomin precej medel.
Med prijatelji sem znan kot velik pozabljivec.
Vseeno si zapomnite vsako besedo, kar ste jih kdaj napisali.
Romani, eseji, pesmi, igre.
Neodgovorjene voščilnice. Žal se spomnim.
Vas smem preizkusiti? –Če morate.
Razen če preizkusimo potrpljenje občinstva
in spoštovanih predstavnikov zobnega praška Gemini?
Najljubši mi je članek o kuharju, ko zastrupijo ugrabitelje.
'Ali kuharski vajenci sanjajo v aromah?
To je bilo prvo od vprašanj, ki jih je poročevalec te revije
marljivo vnaprej pripravil za srečanje s poročnikom Nescaffierjem,
visokim šefom okrožja na ozkem rečnem polotoku,
znanem kot Rognure d'Ongle.
Vsa taka vprašanja so ostala neodgovorjena
med tistim zanimivim večerom.'
Naj nadaljujem? –Prosim.
Sedež ennuijske policije 20.55
Prispel sem ne dovolj zgodaj.
Čeprav so bile sobane v predzadnjem nadstropju
imenitne stavbe hipotetično označene na tlorisu
na hrbtni strani carte de dégustation,
VABILO na večerjo s komisarjem
(kuhar: por. Nescaffier)
jih je bilo, vsaj za tega poročevalca, nemogoče najti.
Slab v kartografiji.
Prekletstvo homoseksualcev.
Monsieur Nescaffier si je ustvaril ime in sloves.
Izjemno slaven med kuharji, policisti in stotniki,
da ne omenjam ovaduhov, izdajalcev in špicljev,
kot odličen vzor modne kuhinje,
znane kot Gastronomie Gendarmique.
'Policijsko kuhanje' se je začelo s piknikom med nadzorom,
a se je razvilo in kodificiralo v nekaj prefinjenega,
izjemno hranljivega in, če je pravilno izpeljano,
čudovito aromatičnega.
Osnove, zelo prenosljive, bogate z beljakovinami,
zaužite le z manj spretno roko.
Druga je rezervirana za orožje in papirologijo.
Večino jedi postrežejo razrezanih. Nič hrustljavega. Tiha hrana.
Omake so dehidrirane in zmlete, da se ne bi polivale
in omadeževale prizorišč zločinov.
Povabljenci morajo prinesti lastni žepni pribor,
pogosto graviran s skrivnostnimi gesli in opolzkimi reki policijskih postaj.
KURNIK št. 1
Kako me nameravaš ubiti?
Mislim, da ste me z nekom zamenjali.
Si že dolgo v kurniku?
Oprostite.
ROEBUCK WRIGHT JE BIL TUKAJ
Monsieur Nescaffier je že med vajeništvom
v provincijski gasilski postaji težil k visokemu položaju,
v tem poklicu pa ni bilo višjega položaja
od šefa kuhinje zasebne obedovalnice
komisarja mestne policije.
Oprostite, da sem pozen.
Nič hudega, nič hudega.
G. Wright, naj vam predstavim svojo mamo,
Louise de la Villatte. Lahko jo kličete Maman. Vsi jo.
Moj najstarejši prijatelj Chou-fleur.
Ko sva se spoznala, je bil punčkast šolarček
s kodri in z vsemi zobmi.
Zdaj je podoben truplu.
V kotu je policist Maupassant. On bo stregel.
Koktajle.
To je moj sin Gigi v laboratorijski halji.
Kaj kradeš iz mojih osebnih dokumentov?
Nerešene primere.
Pozdravi g. Wrighta.
Zdravo, g. Wright. –Zdravo, Gigi.
Polno ime, Isadore Sharif de la Villatte.
Komisar in njegov edinec,
vdovec in sirota, sta zapustila kolonijo, kjer se je fant rodil,
in se čvrsto povezala v skupnem žalovanju.
Gigi je imel šest let.
Njegovi učilnici sta bili policijska postaja in patruljni avto.
Poučevali so ga forenzični učitelji v tradiciji organov kazenskega pregona.
Njegove prve risbe so bile skice zločincev po napotkih očividcev.
Njegove prve besede so bile v Morsejevi abecedi.
To je bilo čudovito očitno.
O Č K A
Vzgajali so ga za naslednika komisarja.
Ja, bral sem vaše članke.
So ti bili všeč?
Seveda. Dobro pišete.
Verjamem, da tega genija že poznate.
Vsaj po slovesu. Poročnik Nescaffier.
Vsekakor.
Pijača, mlečni, vijoličasti aperitiv,
močno dišeč, očitno zdravilen, blago pomirjajoč
in ohlajen do ledene viskoznosti v miniaturni različici termovke,
ki jo običajno povezujemo s kampi in učilnicami,
je ustvarila urok, ki je bil v naslednji minuti
smrtno odpravljen.
V treh prekrivajočih se dramatičnih časovnicah
so se odvili naslednji dogodki.
Prvi.
Monsieur Nescaffier je začel svoj skrivnostni obred.
Ne morem ne razumeti ne opisati, kaj se je zgodilo za vrati kuhinje.
Vedno se se zadovoljil z uživanjem v umetnikovem talentu
brez razkrivanja skrivnosti dleta ali terpentina.
Drugi.
Policist Maupassant se je odzval na redkoma osvetljen signal
in prinesel telefon nadrejenemu.
Povejte.
Kot že veste, smo ugrabili vašega sina
in zbežali na varno mesto, ki ga nikoli ne boste odkrili.
Če izpustite ali usmrtite Abacusa,
bomo dečka varno vrnili v vaše varstvo.
Če tega ne storite pred jutrom, bo vaš sin umrl nasilne smrti.
Tretji.
Strešno okno improvizirane otroške sobe na podstrešju je bilo vlomljeno.
Pobeg in pregon z avtomobili sta bila prikazana živo,
morda nekoliko ekstravagantno v stripu, ki je bil objavljen naslednji teden.
3 dni prej
Čeprav je zloglasna vojna tolp v Ennuiju,
'Zimski zločinski val', izbrisala precej nasilnežev in huliganov
je terjala tudi življenja sramotno velikega dela nedolžnih meščanov.
Zaradi prijetja izsiljevalskega računovodje
Alberta Abacusa z aktovko, polno plačilnih list
treh največjih sindikatov v mestu,
so se upi poštene skupnosti za pospešeno rešitev krize znova prebudili.
Toda ta preobrat dogodkov je močno razburil
prebivalce zločinskega podzemlja.
Sam nisem prepoznal Abacusa,
a sem slučajno poznal kurnik.
Mimogrede, tega ni v članku.
Če omenim g. Howitzerja, veste, o kom govorim?
Seveda. Arthur Howitzer ml.
Ustanovitelj in urednik French Dispatcha.
Prvi teden v Ennuiju sem imel nesrečo,
da so me aretirali v gostilni na obrobju Spalne četrti,
skupaj s številnimi novimi pajdaši.
Česa so vas obtožili? –Ljubezni.
Ljudi lahko rahlo ogroža, ali pa ne, vaša jeza, sovraštvo, ponos,
ampak če ljubite napačne, se boste znašli v veliki nevarnosti.
V tem primeru v jetniškem kurniku celih šest dni.
Nisem imel nikogar, ki bi me rešil in nikogar, ki bi me oštel.
Edina lokalna številka v mojem tipografskem spominu je bila
Tiskarski okraj 9–2211.
Obžalujem, da ne moremo objaviti nobenega od teh člankov,
a bom rade volje razmislil o drugih prispevkih v prihodnosti.
Če se kdaj znajdete v Ennuiju …
Nikoli ga nisem srečal.
Vedel sem, kako priti v stik z njim, ker sem hotel delo.
PROŠNJA ZA SLUŽBO
Poglejmo.
Gimnazijski časopis, pesniški klub, dramsko društvo.
Napisal šolsko pesem. Besedilo in glasbo.
Mlajši raziskovalec, poročevalec, pomočnik urednika.
Požari in umori. Tako sem jaz začel.
Moj oče je bil lastnik časopisa, seveda.
Malo športa, malo zločina, malo politike.
Dvakrat nominiran za nagrado za najboljše eseje.
Jug, Srednji zahod, Vzhodna obala.
Ogromna dežela.
Nisem bil tam že 20 let.
Ne zdaj. Razgovor za službo imam.
Vaši članki so dobri. Znova sem jih prebral v taksiju.
Ste kdaj pisali ocene knjig?
Nikoli. –Notri boste nekaj ur, preden napišejo odpustnico.
Preberite to. Napišite mi 300 besed.
PAZITE SPODAJ! NOČNI KRAVAL J. CEDRIC KRINGLE
Plačal vam bom 500 frankov minus 250, ki sem jih dal za varščino,
vendar jih bom dodal za življenjske stroške.
Zjutraj mi prinesite osnutek.
Kakor koli se je lotite,
naj se zdi, kot da ste namenoma pisali tako.
Hvala.
Brez jokanja.
Postala je znana kot 'Noč tisočerih krogel.' Spet navajam.
Kako so komisar in njegova elitna ekipa strokovnjakov in analitikov
tako hitro izsledili lokacijo brloga ugrabiteljev,
hja,
preprosto ne vem.
Poklicno znanje, najbrž.
Ponovil bom vprašanje.
Ampak uspelo jim je.
Kdo so bili?
To se je razkrilo kasneje.
Najeta ekipa banditov in morilcev, ki so jih uvozili šefi
ennuijskih izsiljevalcev in mreža posrednikov iz podzemlja.
Šofer Joe Lefevre, nekoč obetaven glasbenik.
Stetson, Spinster, in Hieronymus Von Altman,
nizozemski zločinski možgani.
Marconi Brutelli, sredozemski anarhist.
Par huliganov, odtujena bratranca.
Tri plesalke, vse narkomanke.
In en majhen, iznajdljivi jetnik,
odločen, da se reši iz zapora in zniža davkoplačevalske stroške.
Kaj je ta hrup?
Zrak v radiatorjih. Pod pritiskom je.
Sliši se kot Morsejeva abeceda.
Bežno, mogoče.
Mimogrede, jaz sem Gigi. Kako je tebi ime?
Ne bom ti povedala. To je zločin.
Nisi zločinka. Samo zmešana plesalka si.
Ha. –Ha tebi.
Utihni.
Kakšne barve oči imaš? Modre?
Zdravo.
Zapoj mi uspavanko. Bojim se.
Si zaspal?
Komisar je oboževal Gigija z vsem svojim ogromnim srcem.
Toda njegov um, izjemni stroj za odkrivanje
in preiskovanje zločinskih dejavnosti, je že od časa za večerjo brnel.
Maman, lačen sem.
Bil je v stanju nevarne kalorične izčrpanosti.
Nescaffier, prvič na terenu po šestih letih,
je prišel pripravljen, da zablesti.
Sprememba je bila takojšnja.
Nescaffier.
Že ko so najrahlejše sledi arom iz kuhinje velikega šefa
ovile komisarjeve nosnice,
je začel snovati in kovati večdelni bojni načrt.
Za začetek hudičeva jajca policijskega kanarčka,
postrežena v lupinah iz lastnega beljaka.
Poslati specialce, da zavarujejo vse dostope na jugu in zahodu.
Naslednje.
Poslati gverilce, da zaprejo vse izhode na vzhodu in severu.
Ledvice. Dušene s slivami z županove strešne brajde.
Izvrtati luknje (obseg 75 mm) v predelne stene treh sosednjih hiš.
Potem kroglice iz mlete jagnjetine v testu.
Na strehah: amaterski ostrostrelci iz mestnega lovskega kluba.
Juha iz rečnih ostrig.
V jašku dvigala: amaterski plezalci iz okrajnega alpinističnega društva.
Odlični haše iz golobov iz mestnega parka. In na koncu …
Zbudi Jeroboama.
Narastek iz tobaka s štirikratno smetano.
Hočem, da se ogreje, za vsak primer.
Smem prekiniti z vprašanjem? –Izvolite.
Oprostite. –Dovolite, da zaviham vogal strani. V mislih. –Oprostite.
Pisali ste o ameriškem črncu, francoskem intelektualcu,
južnjaškem romantiku … –In protičrncu. –Protičrncu.
Sveto pismo, mitologija, folklora, resnični zločin, lažni zločin,
zgodbe o duhovih, pikareskni roman, bildungsroman.
Toda v vseh teh letih ste največ pisali o hrani.
Zakaj?
Kdo? Kaj? Kje? Kdaj? Kako? Tehtna vprašanja,
a kot mlad dopisnik sem se naučil, da nikoli, v nobenih okoliščinah,
če se le lahko upreš nagonu,
človeka ne smeš vprašati, zakaj. Ob tem mu je neprijetno.
Oprostite, držal vas bom za besedo. –Muka. –Če se strinjate.
Samorefleksija je razvada, ki jo izvajaš v samoti ali pa sploh ne.
No …
Odgovoril vam bom iz čiste utrujenosti,
toda res ne vem, kaj bom rekel.
Obstaja posebno otožna lepota,
dobro znana osamljenemu tujcu, ko se sprehaja po ulicah mesta,
najraje v mesečini, kjer se je naselil. V mojem primeru Ennui.
Pogosto …
Pogosto sem bleščeča odkritja dneva delil
z nikomer.
Toda vedno, nekje na aveniji ali bulvarju,
se je našla pogrnjena miza zame.
Kuhar, natakar, steklenica, kozarec, ogenj.
Izbral sem to življenje.
Samotna pojedina, ki je zelo podobna tovarišu,
je moja velika tolažba in trdnjava.
Se spomnite, kam ste dali zaznamek?
Seveda, trap. 'Medtem.'
'Medtem na drugi strani ulice …'
Obvestilo: brlog osumljencev je v vrhnjem nadstropju, spodnji konec trga,
policisti so že na položaju.
Ne streljajte!
Med zatišjem spopada je stari portir,
veteran dveh vojn, odšepal čez cesto, da je dostavil zagonetno sporočilo.
POŠLJI KUHARJA
Eno uro kasneje
Govorim vodji tolpe ugrabiteljev v vrhnjem nadstropju.
Imate v brlogu uporabno kuhinjo? Moj sin potrebuje prigrizek.
Dovolite, da pošljemo policijskega kuharja
ter nekaj živil in zalog.
Pripravil bo obilno večerjo
in nahranil vas in vaše pajdaše.
Jedli smo že.
Je to podrejeni
ali Nescaffier osebno?
Pita iz kosov.
Ker je moral vse pokusiti,
je kuhar zaužil smrtonosni strup.
Za fantka.
Stoj.
Napiši recept.
Po večerji
Na pomoč …
A Nescaffier je preživel, zahvaljujoč izjemni trdnosti,
ki jo je sezono za sezono krepil z najhranljivejšimi krožniki,
kozicami in omačnicami
svojega skoraj nadčloveškega želodca.
Dobro je vedel,
da je Gigi sovražil redkvice v vseh oblikah,
globoko in strastno, in se jih ni nikoli dotaknil,
niti ni izgovoril te besede v vsem svojem mladem življenju.
Toda slučajno je
tudi šofer sovražil redkvice.
Primi volan!
Morda je bil najrazburljivejši in najosupljivejši fenomen
med potekom te večerje ta …
Slastna ironija. Monsieur Albert,
računovodja polsveta in oddaljeni vzrok vsega spektakularnega nesporazuma,
je bil pozabljen v kurniku od večerje v četrtek do zajtrka v ponedeljek
in bi skoraj umrl od lakote v celici.
Samo Monsieur Nescaffier
je ohranil prisebnost in zaporniku pripravil
omelette a la policiere, ki ga je dostavil toplega,
zavitega v en dan star nalog za preiskavo.
Abacus je tisto jutro dobro jedel.
Oglas za prašek za zobe Gemini.
To naj bi bil članek o velikem kuharskem mojstru. –Delno tudi je.
Za sekcijo Okusi in vonjave. –Razumem. Naloga je bila povsem jasna.
Morda niste doumeli,
da so me obstreljevali in obmetavali z bombami proti moji volji.
Hotel sem le, da bi me nahranili. In so me, čudovito, kot sem napisal.
Nescaffier je dobil le eno vrstico dialoga.
Črtal sem nekaj, kar mi je povedal. Preveč me je razžalostilo.
Lahko vstavim nazaj, če želite.
Kaj je rekel?
Martin … Martin … Guillaume Martin.
Imele so okus.
Prosim?
Strupene soli v redkvicah
so imele aromo.
Meni povsem neznano.
Kot grenka, plesniva, poprasta,
pikantna, mastna
zemlja.
Nikoli v življenju nisem okusil česa takega.
Nekoliko neprijeten,
izjemno strupen,
a še vedno nov okus.
To je redkost v mojih letih.
Občudujem vaš pogum, poročnik.
Nisem pogumen.
Le
ljubilo se mi ni
razočarati vseh.
Tujec sem, veste.
Mesto nas je polno.
Sam sem eden od njih.
Iščemo nekaj, kar manjka.
Pogrešamo nekaj, kar smo pustili za sabo.
Če nam bo sreča naklonjena,
bomo morda našli tisto, kar nam je ušlo
v krajih, ki smo jih nekoč imenovali dom.
To je najboljši del.
Razlog, da ga napišete.
Ne strinjam se.
Kakor koli, ne črtajte ga.
ZAVRNITVE IN SMRTI (STRAN 75)
KONČNA OPOMBA
Smo vsi tukaj?
Najbrž veste. Srčni napad.
Brez jokanja.
Bo kdo prišel ponj?
V mrtvašnici stavkajo.
Kdo je bil z njim? –Sam je bil.
Bral je rojstnodnevne telegrame.
Ne prižigaj sveč. Mrtev je.
Jaz bom kos. –Jaz tudi.
Nekaj moramo sestaviti. Kdo bo?
Imamo dosje. –Jaz delam na risbi.
To je on.
Napišimo jo skupaj.
Kaj? –Osmrtnico.
Arthur Howitzer ml. Rojen v severnem Kansasu,
16 km od geografskega središča ZDA. –Mati mu je umrla, ko je imel pet let.
Sin časopisnega založnika, ustanovitelj te revije.
The French Dispatch, prej znane kot Picnic.
Redko branega nedeljskega dodatka Liberty, Kansas Evening Suna.
Začelo se je kot počitnice.
Je to res? –Recimo.
Kaj sledi?
FRENCH DISPATCH LIBERTY, KANSAS EVENING SUN je posvečen:
Režija
Scenarij
Prevedla: Nives Košir
Uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Preuzeto sa www.titlovi.com