-Вітаю. -Добрий день.
Ми вже недалеко.
Гаразд.
Ви добре їх знаєте?
Навіть дуже.
Вони добрі?
-Певен, що так. -А в них є діти?
Так, багато.
Це маєток Бріджертонів.
-Знаєте його? -Усі в місті його знають.
Ми лишаємо карету і йдемо пішки?
Тут близько.
Зрозуміло.
Наскільки близько?
Настільки, що ви тепер працюєте там, де я живу.
Ну, де живу половину часу, поки заміняю віконта.
Я не можу працювати на вас!
Власне, на мою матір, вона вам сподобається.
Ви куди?
Щиро дякую, що підвезли, і за пропозицію,
але я знайду роботу деінде.
Впевнені?
Я писав друзям,
але їхнім дружинам сказали не наймати вас.
Тоді я повернуся за місто, де люди не такі прискіпливі.
А якщо й там нічого не знайдете?
Або вас знову найме хтось такий, як Кевендер?
Якби я знала, що працюватиму тут,
то лишилася б у Кевендерів.
Я ще маю вирішити деякі справи щодо маєтку цього тижня,
але не хочу ставати вам на заваді.
Це величезний будинок.
Ми майже не бачитимемось.
Я лише хочу допомогти, особливо, коли у вас, схоже, немає іншого виходу.
Не знаю, про що там говорять дружини ваших друзів.
Це якесь непорозуміння.
Звісно.
Я вас знаю.
Софі.
Та це ж мій син, що опанував мистецтво зникнення.
Привіт, мамо.
Леді Бріджертон. Приємно познайомитися.
Софі Бек, міледі.
Перепрошую, ми на хвилинку.
-Я — місіс Вілсон, економка. -Вітаю.
Ти отримала мого листа?
Так, але ти повернувся, не дочекавшись відповіді,
а правда в тім, що, на жаль,
вакансій зараз немає, і мушу сказати,
місіс Вілсон чула, що цій дівчині не можна довіряти.
Мамо, я не звертаю уваги на чутки. Я довіряю їй.
-Вона врятувала мене. -Ти поранений?
-Видужую, завдяки Софі. -Що сталося?
Це довга історія, але все добре,
і Софі дуже потрібна робота.
Тобі пощастило, що ти тут.
Я чула, ти врятувала життя моєму синові.
Я дуже вдячна, що ти була з ним у скрутний час.
Це пусте, справді.
Ти маєш рекомендаційний лист від останнього роботодавця?
-Я… Ні, це було… -Її останній роботодавець був недобрим.
Філліп Кевендер.
Цей хлопчина мені ніколи не подобався.
Тоді розкажи про свої навички.
Я саме казала місіс Вілсон, що знайома зі свіжою модою.
Я вмію прибирати, лагодити, читати, писати…
-Знає французьку. -І латину.
Ого, це дуже незвичайно.
Може, дівчатам не завадить покоївка.
Елоїзу треба підштовхнути,
а Гіацинті — скласти компанію.
Тоді вирішено.
Місіс Вілсон, покажете Софі її кімнату?
Дякую, леді Бріджертон.
М-ре Бріджертон.
БРІДЖЕРТОНИ
Любі читачі й читачки,
мистецтво портрета —
це вміння зобразити субʼєкта таким, як у повсякденному житті,
і водночас дозволити пробитися крізь поверхню
ледь помітним тонкощам.
Щоб уловити такі деталі, потрібно бути уважним
і мати терпіння, на яке не вистачить
авторки цієї хроніки, адже я пильно стежу за походеньками
Бенедикта Бріджертона,
який нарешті повернувся до суспільства.
Ми знову на ловах.
Віслдаун помиляється щодо намірів м-ра Бріджертона.
Хоча б припинила нудити нас цими стомливими Війнами Покоївок.
Аґато?
Але портрет показує лиш одну мить у часі,
і чи теперішній портрет м-ра Бріджертона
виявляє якийсь інтерес у шлюбному ринку —
авторці цієї хроніки поки невідомо,
бо будь-яке повернення до суспільства викликає сильні побічні дії.
Ваші підопічні: міс Бріджертон і міс Гіацинта.
Тут їхні кімнати.
Міс Бріджертон постійно читає
і вдаватиме хвору, щоб не йти на суспільні події.
А от міс Гіацинта
чотири рази намагалася прослизнути на бал.
Пральня.
Кухня.
Желе майже готове, місіс Вілсон.
-А Ґреґорі? -От-от буде, мем.
Випереджаєте розклад, звісно.
Знайомтесь,
це – Софі, покоївка.
Джон.
Лакей. Хочеш желе?
Ні, дякую.
Нарешті хтось, хто може протистояти шарму Джона.
Думаю, ми потоваришуємо.
Мені теж на завадить товаришка.
Де ти працювала, Софі?
У схожому місці?
Ні, в будинку, де я працювала найдовше, нас було восьмеро.
Восьмеро?
Хто ж усе прибирав, ремонтував, мив і чистив?
Ну, це все робила я.
Ясно.
Желе готове.
Я допоможу занести.
Це не твоя робота, Софі.
Мені не завадить допомога. Чесно.
Я така рада тебе бачити. Ти змінився.
Іди сюди.
А ти не був нижчим?
Може, і виріс, але все одно худий.
Найкраще в Ітоні те, що туди не можна сестрам.
-Ґреґорі! -Ми сумували!
Вітаю вдома.
Помітили щось?
Потемніло волосся?
Хтось готовий до першого гоління.
Негайно сюди цирульника, поки не розрісся пушок.
Твоє улюблене желе.
Желе? Мій смак розвинувся.
Тепер я люблю яйця по-шотландськи і міцний чай.
Дуже по-дорослому.
Що ж. Тоді всі у вітальню на чай.
…довго їхав? Ну, тепер ти вдома.
Поки ми не зайшли, я не сказав тобі дещо важливе.
Я повернувся з наміром знайти леді в срібному.
Думала, ти вже здався.
Я так легко не здаюсь.
Я налаштований знайти її,
хай і важко знайти когось, хто не хоче, щоб його знайшли.
Либонь, після вашої скандальної першої зустрічі
треба спробувати стриманіший підхід.
Місіс Вілсон може зібрати мініатюри всіх юних леді серед гостей.
Дякую.
А друга служниця, про яку я писав, така ж здібна, запевняю.
Якщо вміє працювати, прошу.
Що завгодно для сина, який прагне знайти дружину.
Ця леді видається дуже милою і має темне волосся…
-Це не вона. -Ні?
Впевнений?
-Міс Софі! -Гейзел!
Я так хвилювалася за тебе.
Можете вже не хвилюватися. Бог щедрий.
Чи м-р Бріджертон, у цьому випадку.
Казав, що обіцяв вам мене влаштувати.
Слава богу, що він людина слова.
Ще поговоримо.
Два, два, три. Три, два, три.
Чотири, два, три. Пʼять, два, три.
Дуже добре, міс Гіацинто.
Сім, два, три. Вісім, два, три.
Ти маєш стежити за моїм прогресом, Елоїзо, а ти навіть не дивишся.
Бо якщо мама думає, що це надихне мене вдосконалюватися,
то гірко розчарується.
Невеличка перерва.
І взагалі, ідея, що твої уроки якось на мене вплинуть,
сміху варта.
Це я впливатиму на тебе.
А чому одна має впливати на іншу?
Як не хочеш дивитися на танці, можу почитати тобі з книжки про балерин.
-Або показати тобі колекцію стрічок. -Не хочу читати про балерин.
І говорити з кавалерами теж,
але якщо життя старої діви — це сидіти з молодшими родичами
і слухати базікання про стрічки й балерин,
то я, либонь, не витримаю.
А може, тобі сподобається книжка.
Там про Марі Сальє.
Вона сама придумувала свою хореографію. Справжня піонерка танцю.
Я читала цю книгу.
Бачиш?
А зараз щось читаєш?
«Практичну освіту» міс Еджворт. Позичила в «Будиночку» вашого брата.
Не читала.
А ти читала Ennui?
Так, але більше люблю її твори про жінок.
А це аргумент. Треба буде якось обмінятися книжками.
Доброго ранку.
Хочеш повправлятися на фортепіано на самоті?
Ні, я не це…
Джоне?
Так?
-Перепрошую. -Вибач.
Чим я завдячую цьому приємному сюрпризу?
Нічим. Я…
Я лише хотіла
спонтанно…
насолодитись чаєм.
Я наллю?
Духи говорять.
Вони кажуть мені…
Чотири.
Не може бути! Ти точно бачила.
У мене дар.
Якщо дар — це хитрий трюк.
Якщо в тебе дійсно є дар ясновидіння,
може, скажеш, хто наші нові сусіди.
Я вірю,
що це я,
коли вийду заміж за заможного джентльмена.
Я бачив, як туди заходила леді, але не господаря.
-Може, це багата коханка. -Коханки в цьому районі не живуть, Сіліє.
Знать не хотіла б звʼязуватися з будинком такого типу.
А ти, Софі?
Маєш якісь приховані таланти?
О, я…
Якщо не враховувати ремонт одягу, то більше мені нічого додати.
Ходімо.
Треба підготувати леді до вечері в леді Денбері.
Карети майже готові, міледі.
Дякую.
Місіс Вілсон?
Мем?
Місіс Вілсон.
Я б… Я хотіла…
-Ви голодні, мем? -Ні.
Мій апетит цілком…
Я б хотіла…
Я б хотіла організувати чай,
але не знаю, як це зробити.
-Я можу зробити запрошення, якщо… -Не такий чай.
А…
вечірній чай наодинці з кимось.
Як можна таке організувати?
Пропоную зробити це тут.
Я можу забрати слуг, дати їм вихідний,
а я залишуся, як треба буде допомогти з платтями.
-Вам ніхто не заважатиме. -Ніхто?
-Ви знаєте моїх дітей. -Може, хай підуть кудись?
Ну, я тиснула на Франческу, щоб вона влаштувала родинну вечерю.
Я могла б захворіти?
Могли б.
Мем, я обовʼязково зроблю так, щоб ваш вечірній чай
минув непомітно.
Дякую, місіс Вілсон.
Усі пʼють чай, мем.
Так, це правда. Усі пʼють чай.
Життя для того, щоб жити.
Гарний вигляд, брате.
Добрий вечір, Софі.
М-ре Бріджертон.
Перепрошую.
-Вибачте. Застрягнемо тут на всю ніч. -Даруйте. Так.
Як вам ваша робота?
Мої сестри вас не виморюють?
Ні, аж ніяк.
Вони мене дуже приємно здивували.
Добре.
Мабуть.
Досі сердитеся, що я вас сюди привів?
Ні.
Тут усі такі великодушні.
Я, власне, маю подякувати вам,
-що знайшли місце і для Гейзел. -А, пусте.
-Ідете на вечерю до леді Денбері? -Ні.
Це тільки для леді, на щастя.
-Не любите цю леді Денбері? -Люблю, ще й як.
Просто…
Коли ми були в Моєму будиночку,
памʼятаєте, як ви питали мене, чи почувався я колись не на своєму місці?
Не зважайте.
-Вам допомогти? -Слизька штука, а камердинера ніде нема.
Можна?
Готово.
Дякую, Софі.
Скажіть, леді Бріджертон.
А Бенедикт
уже знайшов свою невідому леді?
То це про Бенедикта писала Віслдаун?
-Так. -Я так і думала.
Підтвердження від самої авторки.
Я показала Бенедикту мініатюри майже кожної юної леді,
яка була на балі-маскараді, але він певен, що це не вони.
Ви ще можете виграти заклад з королевою.
Заклалися, що Бенедикт не одружиться цього сезону?
Її Величність змусила мене.
Судячи з наших пошуків,
я гадаю, що леді Віслдаун вчинила мудро, що заклалася.
Хіба леді Віслдаун аж така мудра?
Чи вона…
Чи я просто…
стала пішаком Її Величності і кожної мами з дочкою на виданні?
А як саме Бенедикт описує цю юну леді?
Я б її пошукала. Мені не завадить якесь заняття.
Я була б вам дуже вдячна,
а ви знаєте не менше, ніж я, якщо не більше.
Моя дорога,
що думаєш про родинну вечерю?
Чи не пора нам побачити твій новий дім?
Я…
Не знаю, чи я готова до цього.
Не знаю, чи ми з Джоном готові.
Тоді за тиждень?
Встигнеш підготувати?
Так, вона дуже розумна.
Французька, латинська і корейська.
Прочитала понад половину наших книжок.
Про кого ти?
Моя нова покоївка неймовірна.
Софі — і моя покоївка.
Це дійсно досить незвична освіта, як для покоївки.
Вона чудова. Знає про мистецтво більше за всіх братів,
а ще здібна до точних наук.
За що випʼємо?
Може, за ґудзик Бенедикта,
бо він привертає до себе більше уваги, ніж ми всі.
За ґудзик Бенедикта!
Як ідуть пошуки юної леді з маскараду?
Мати сказала Пенелопі, а вона — мені,
що ти повернувся на полювання, але все йде не дуже добре.
Ви з Пенелопою і матірʼю маєте рацію.
Якщо чесно, вона так довго є лише спогадом у моїй голові,
що я заледве памʼятаю її вигляд.
Бенедикте!
Радий бачити тебе в місті.
-Памʼятаєш міс Вірджинію? -Звісно. Радий вас бачити.
-Навзаєм. -Даруй.
-Твої друзі? -Так, обоє.
Гіскокс сказав за містом, що знайшов собі пасію,
і вони дуже закохані.
Таке життя мене геть не цікавить.
В Ентоні теж була коханка.
-До Кейт, звичайно. -Справді?
Мене це теж не цікавить.
Але це не рідкість. Половина чоловіків тут з коханками.
Одружуватися треба згідно з класом, але любити так не завжди виходить.
Хочу ще випити.
Леді Бріджертон, ви хотіли мене бачити.
Софі.
Прошу, заходь. Сідай.
Я б хотіла випити з тобою чаю.
Я хотіла подякувати тобі за те, що врятувала життя мого сина.
Не варто, я просто робила свою роботу.
Ти на нас тоді не працювала. Сідай.
Чула, ти завоювала найнеприступнішу Бріджертон.
Елоїза від тебе в захваті.
Каже, ти дуже начитана.
Розкажеш про себе?
Що вас цікавить, мем?
Почнімо з того, як хтось такий освічений, як ти,
опинився за містом.
Ти з того ж села, що й Кевендери?
Ні.
Я виросла в Ейлсбері.
Леді, на яку я працювала,
була доброю до мене і дозволяла вчитися з її дітьми.
До Кевендерів я потрапила недавно.
А є причина, чому ти пішла від тієї родини?
Ми з господинею мали деякі розбіжності в кінці,
про які не хочу говорити, якщо ви не проти.
Гаразд.
-Після Кевендерів був «Мій Будиночок»? -Так.
Ми не мали таких намірів,
але почалася буря, а м-р Бріджертон був поранений,
і ми не могли їхати далі.
Сподіваюся, вам не було нудно отак удвох, в чотирьох стінах.
Там, звісно, були Кребтрі.
Але нудно точно не було.
То був один з найщасливіших тижнів мого життя.
Завжди хотіла побачити ці краї.
А твоя родина досі мешкає в Ейлсбері?
На жаль, мої батьки відійшли.
Я зрозуміла.
Прикро це чути.
Я знаю, що ти погодилася на тимчасову посаду,
але якщо хочеш працювати тут постійно, залишайся.
Ти дуже подобаєшся моїм дівчатам. Усім нам.
Дякую, леді Бріджертон.
-Я подумаю про це. -Добре.
А тепер, будь ласка,
бери тістечко.
Вони набагато кращі, коли теплі.
Є в ній щось, що викликає бажання її захистити.
Таке враження, що Софі втікає від чогось.
-А що ви думаєте про Алісу Мондріч? -О, вона фантастична.
Я зраділа, що вона прийшла,
ще й допоможе нам шукати Бенедиктову леді.
Вона вважає, що має кандидатку.
Зʼясовує ще дещо.
Вона імпонує мені ще більше.
Вайолет.
У мене дилема.
Я маю щось на кшталт подарунка для місіс Мондріч,
але якщо я їй його вручу, це буде більше подарунок для мене,
і я знаю, це егоїстично, але хіба я не можу зробити щось для себе?
Хіба це так погано?
А він якось зашкодить місіс Мондріч?
Навпаки. Він піде їй на користь. Їй не сподобається, але користь буде.
І все ж,
я думаю, що для мене користі буде більше.
Я часто переймаюся, що хотіти чогось для себе — егоїстично,
але я дійсно хочу
дечого і воно повинно бути моїм.
І повинно бути вашим.
Хотіти чогось для себе — не егоїстично.
Ви маєте право бути настільки щасливими чи вільними, як того забажаєте.
Ви стільки зробили для стількох людей, Аґато.
Ви заслужили на щастя.
Так.
Життя для того, щоб жити.
Вище? Нижче?
Як на мене, нормально.
Хочу, щоб все було ідеально, перш ніж ми когось запросимо.
Ти розкажеш мені, що спонукало тебе прийти
того ранку?
Вибач.
Не знаю, що на мене найшло.
Я теж не знаю,
але мені сподобалося.
Справді?
Ну, я стримувався в нашому особистому житті з поваги до тебе
і щоб тобі було комфортно,
але якщо ти хочеш, щоб ми були…
експресивнішими разом, то залюбки погоджуся.
Думаю, мені теж варто…
погодитися.
-Вибачте, я саме хотіла йти. -Ні.
Ну, тобто це не обовʼязково.
Не через мене, принаймні.
Я милувалася зірками.
Принаймні, намагалася.
Тут їх помітно менше, ніж у Будиночку.
Так.
Здається, природна краса світу затьмарена в Мейфері.
Я сумую за нашим часом за містом.
На добраніч.
Будь ласка, не йди.
Я не хочу, щоб ти йшла.
Ваша мати попросила мене залишитися напостійно.
І ти залишишся?
Я з дитинства хотіла бути частиною такої родини, як ваша.
Навіть працювати тут — це мрія.
Ти заслуговуєш на більше,
Софі.
Не знаю, чи розумно мені тут лишатися.
Бо…
Якщо бажаєш лишитися,
то я не хочу тобі в цьому зашкодити.
Ні.
Добраніч, м-ре Бріджертон.
Її Величність любить глибокі реверанси,
і від нашого імені говоритиму я.
Ви говоріть тоді, коли до вас звернуться.
Не знала, що якийсь там чай вимагає стільки підготовки.
Ваша Величносте.
Памʼятаєте місіс Алісу Мондріч,
чий старший син є спадкоємцем маєтку Кентів?
Місіс Мондріч, будь ласка, скажіть Її Величності те, що казали мені.
Ваша Величносте,
у мене є сусідка, яка точно відповідає опису його юної леді,
і після деякого розслідування я гадаю, що це саме вона.
Справді?
А ви казали про це леді Бріджертон?
Я відправила леді Бріджертон листа сьогодні вранці.
Сподіваємося, ваша теорія справдиться, місіс Мондріч.
Ваша Величносте?
Так.
Думаю, вона може бути моєю новою фрейліною.
Дякую, Ваша Високосте.
Ви…
Можете йти.
Ви саме вчасно на чай
і свіжу «Віслдаун».
Любі читачі й читачки,
останнім часом,
здається, що Війни Покоївок у Мейфері
нарешті починають вщухати,
а із супокоєм
у знатних кіл прокидається апетит до нових інтриг.
Було багато пересудів
про те, яка велика родина планує стати сусідами
маєтку Бріджертонів.
Але, чесно кажучи,
для авторки цієї хроніки такі пересуди доволі заяложені.
Хіба ніхто не прагне чогось захопливішого?
Я тобі не заважаю?
Ніколи.
Леді Денбері написала мені про сусідку місіс Мондріч.
Вона темноволоса, поїхала з міста одразу після маскараду і щойно вернулася,
а її батьки ніколи не вчили танців ні її, ні її сестер.
Це ж чудово.
Це мусить бути вона.
Її звати міс Голліс.
Міс Голліс?
З твого дозволу я запрошу її з матірʼю на чай,
а ти забредеш до нас — випадково, звісно.
І, либонь, краще не згадувати про маскарад чи рукавичку.
Я буду сама чарівність і грація.
Обережно.
Тпру.
У неї нове приміщення,
а її дизайни цього сезону просто прекрасні.
Можемо навідатись, але не кажи татові.
Вибачте. Я не знав, що в тебе компанія, мамо.
Бенедикте, дозволь представити леді Голліс і її дочку, міс Голліс.
Приєднаєшся?
Ви виросли за містом?
Ми живемо то тут, то там.
Я стараюся не пропускати сезони, звісно,
але тут мені бракує свіжого повітря.
Найбільше я люблю свободу, яка є за містом.
Набагато легше бути собою без пильного нагляду суспільства.
А які у вас ще захоплення, міс Голліс? Любите плавати?
Плавати?
Так.
В озері, наприклад,
де спокійно й неглибоко,
або в морі,
де широкі простори і глибока вода.
Звучить майже як загадка, містере Бріджертон.
Я люблю плавати,
особливо в морі.
В дитинстві ми часто літували на узбережжі Франції.
Так? Знаєте французьку?
Деякі викладачі казали, що мені варто попрацювати над вимовою,
що я надто рухаю щелепою.
Абсолютно не погоджуюсь.
Ви говорите ідеально. Той, хто вам це сказав — дурень.
-Отже, Франція? -Так.
Колін багато разів бував у Франції. Каже, там чудово.
-Може, колись покаже. -Так.
Хтось хоче ще чаю?
А де Гейзел або Сілія?
Вони зараз зайняті, тому я зголосилась допомогти, сер.
-Міс Голліс, ще чаю? -Якщо вам не складно.
А які місця у Франції?
Кажуть, у Парижі дуже погідно.
Дуже сонячно.
Можливо, узбережжя.
Ми багато подорожували.
На півдні Франції досить тепло.
О, мені більше не треба.
Ох, прокляття!
-Бенедикте. -Пробачте, я… Пробачте.
Облиш.
Я принесу іншу чашку.
Щось уже пізно трохи.
Так.
Мабуть, ми вже підемо. Нам ще йти на родинний захід.
У вас дуже гарний дім.
Завжди мріяла побувати в Бріджертонів.
Але ви ж були тут на балі-маскараді?
Так, я збиралася прийти, але, на жаль, захворіла.
Може, за всіма костюмами люди думали, що я була.
Що ж, я радий, що ми сьогодні здійснили вашу мрію.
М-ре Бріджертон.
Можна допомогти?
Не говоріть дурниць.
Софі, пробач.
Я не знав, що ти подаватимеш чай.
А яка різниця? Ви — джентльмен.
Джентльмени знайомляться з юними леді, а я покоївка і прибираю.
Так усе влаштовано.
Але…
ти не мусила це бачити.
Мені не легшає, коли ви таке кажете.
Тим паче, коли забиваєте мені голову дурними ідеями, як тут-таки вчора.
Я не маю наміру залицятися до міс Голліс.
-Їй ніколи не зрівнятися. -З чим?
Чому ви завжди тут?
Щодня, куди б я не пішла, ви вже там.
Це найкраща робота, яка в мене була,
але я не залишуся, якщо ви тут живете і все псуєте.
Ви все псуєте.
Хіба парубки не мають жити в парубоцькому житлі?
Може, мені варто більше часу проводити там,
якщо тобі так буде легше.
Може, й варто.
Будь ласка.
Ну тоді я піду
і постараюся повертатися якомога рідше.
Дякую.
Це було б помилкою, до речі.
Що?
Не залицятися до міс Голліс.
Вона, здається, чарівна.
Ідеальна фантазія.
Авжеж, сер.
Отак добре буде.
Джоне!
Франческо?
Так?
Ти не мусиш цього робити.
Чого?
Не мусиш вдавати для мене.
Ти ж не досягла піку, так?
Ні.
Не досягла.
І я тобі збрехала. Я не досягала його.
-Ніколи. -Франческо.
-І я певна, це тому ми ще не зачали. -Франческо.
Вибач, я не знаю, що зі мною не так. -Франческо, все з тобою так.
А як ти почувалася перед…
Удаваним піком?
Я відчувала…
приємне…
поколювання.
Тепло.
Добре.
Для мене,
коли ми разом,
це не лише тому, що я хочу дітей.
Коли ми разом, я відчуваю, що зближуюся з тобою,
тілом, звісно,
але й серцем також.
Чого б ти не хотіла в житті,
я завжди намагатимуся тобі це дати.
Дітей.
Піки.
Але я також сподіваюся, що ти знаєш: зараз ти —
ідеальна.
Ми зараз ідеальні,
а зі всім іншим ми можемо не поспішати.
От-от спуститься.
Мовчить, відколи бачилася з вами.
Вона така, коли сердиться,
а сердиться вона не на мене.
Ні, не на вас.
Ранувато для візиту, леді Денбері.
Я…
Я хотіла пояснити.
-Нема чого пояснювати. -Поясніть хоч хтось.
Я не хочу бути фрейліною королеви.
Це ж…
Чекай, ти не хочеш бути фрейліною?
-Чому? -Просто не хочу.
Але чому? Ви хоч знаєте чому?
Тому, що я вас не питала?
Чи тому, що вам страшно?
Вона мене не питала. Просто пожбурила мене Її Величності.
Бо ви мали бути спокійною.
Інакше ви б зайшли туди, охоплена страхом,
і відкинули б найщедріший подарунок.
Подарунок?
Як я вже казала, бути фрейліною — це честь,
про яку більшість може хіба мріяти.
Я про неї не мріяла.
Про маєток Кентів ви теж не мріяли, але живете тут.
Не треба мріяти про щось, щоб погодитися.
Треба тільки отримати нагоду, щоб показати, що ви гідна,
а ви гідна, Алісо.
Ви саме те, що їй потрібно.
Послухайте, як ви сперечаєтеся зі мною, як не відступаєте.
Ви розумна і маєте добру вдачу.
Я не з цього світу, леді Денбері.
Саме так. Ви не з цього світу.
Ви інша
і, може, це добре, що ви бачили інший бік.
Я теж була по інший бік, але коли потрапила сюди,
то вже нікому не дала себе спинити,
і ви можете бути такою ж, стоячи за спиною в королеви.
Погляньте, який світ я допомогла їй створити.
Ви не така, як інші фрейліни.
Ви не чекатимете. Будете заперечувати їй, казати правду.
Ви памʼятатимете, що це королева,
але не завжди будете ставитися до неї як до королеви.
Ось що їй потрібно.
Так ви завоюєте її дружбу.
Я не хочу…
Дружити з королевою?
-Я не можу замінити вас, леді Денбері. -Я не прошу вас мене замінити.
Я прошу вас служити своїй королеві і своїй країні. Бути самодостатньою.
Кажу вам, Алісо,
час піднятися.
Франческа сказала, що ти відхилив її запрошення
і вчора поспіхом покинув наш маєток.
-Одне повʼязане з іншим? -Я просто хочу побути сам.
Мені шкода, що міс Голліс — не твоя леді в срібному.
Та нічого.
Гадаю, час припинити цю гонитву.
Може, вона взагалі не існує.
Може, й ні,
принаймні не така, якою ти її уявляв.
Можливо, саме це і притягнуло тебе до неї.
Ти завжди гнався за фантазіями.
-Вмієш ти підбадьорювати. -Ні, всі ми трохи женемося за фантазіями.
Я досі сподіваюся побачити твого батька за кожним поворотом.
Але я також знаю, що любов росте в реальності.
Реальність живить серце.
Мріяти — дуже добре, але, Бенедикте,
не можна вічно ганятися за фантазіями.
Будуть інші, з ким у тебе промайне іскра.
Знатні юні леді у срібному і не тільки.
Повір мені.
Я навмисно програла цю партію, бо знала, що не виграю.
Ти просто фантастична.
Знаю, у вас перерва,
але я хочу, щоб ви всі зробили собі вихідний.
Родина зараз у Кілмартінів або має інші справи,
але не лишайтеся тут. Хочу, щоб усі покинули маєток.
Добре.
Софі.
Може, нарешті приєднаєшся до нас у таверні.
Так і зроблю.
Вгадайте, кого я вмовила піти?
Так!
Софі!
Місіс Вілсон,
хотіла повідомити вас, що вирішила залишитися в Бріджертонів.
Це дуже мене тішить.
Тебе тут цінують, справді.
Треба щось сказати?
Дякую всім, що прийшли.
Вибачте, що так довго тягнули,
але ми хотіли, щоб усе було ідеально.
А зараз якраз усе ідеально.
-Я думала, мама теж буде. -Так. Власне, це була її ідея.
Здається, вона захворіла.
-А де Бенедикт? -Може, у нього та сама хвороба.
Правда ж, Франческа все так чудово організувала?
Я вже так хочу мати власний дім.
Будь ласка, не починай знову про досягнення, декор і шлюб.
Я вже не можу цього слухати.
Знаєш,
останнім часом я думала, тебе цікавлять усі, крім мене.
Але тепер мені спадає на думку, що ти цікавишся лиш собою.
Мілорде, прибула ще одна гостя.
Сподіваюся, скучили за мною.
Мікаело! Чому в тебе в руках віжки?
Вочевидь, шлунок мого кучера не витримує довгих подорожей.
-Принесіть йому води і відро. -Так, мем.
Яка приємна несподіванка.
Невже?
Ти ніби привида побачила.
Ходи сюди.
Увійдіть.
Місіс Вілсон сказала, що ви подаєте чай у новому місці.
Щось новеньке.
Так.
Я правильно розумію…
Я — чай, який вам подано.
-Можемо не поспішати. -Роздягайся.
У нас вихідний.
-Впевнена, що так. -Це так весело!
Ой, я забула гаманець у кімнаті.
Побачимося в таверні.
Софі?
Що ви…
Я думала, ви…
Якщо хочеш, щоб я пішов, я піду.
Але правда в тому,
що я тримаюся подалі, бо ти не даєш мені спокою.
Я шукаю тебе в кожній кімнаті.
Моє серце бʼється, коли ти поруч.
Справжня ти спокушаєш мене більше
за будь-яку фантазію,
і я не можу без тебе жити.
Бенедикте.
Я не жартував, що ти заслуговуєш на краще,
і я дам тобі все і більше.
Софі,
будь моєю коханкою.
Ти йдеш, Софі?
Ми чекаємо.
Один мудрий чоловік якось сказав,
що весь світ — це сцена, де в кожного з нас є своя роль.
Звісно, старі ролі можуть з часом здаватися задушливими.
Що? Що таке?
Нічого. Я просто…
щаслива.
Але що буде, якщо хтось вирішить зіграти по-новому?
Станеться щось несподіване?
-О. Ну нарешті. -Готова?
Чи станеться…
Завжди хотіла жити на Гровенор-сквер.
З поверненням, мем.
…щось куди гірше, ніж можна було собі уявити?
Переклад субтитрів: Юрій Бик