Як почуваєшся?
Як переможець.
- Ти ніколи не виграєш. - А таке відчуття, що виграю.
Чому ти так погано граєш?
Практика. Ти не повіриш, але в дитинстві
в мене були нарди на магнітах, я грав у машині.
Я програвав татові, поки він був за кермом.
Він і дошки не бачив, а я однак програвав.
І не сумніваюся. Чого б мені сумніватися?
- Сьогодні його день народження. - У тата?
Так, щойно зрозумів.
Що ж, з днем народження, тату Вінтер.
Ще раз?
Йому було б...
157?
Дякую.
Я просто порахувала.
Чудово.
Як давно його не стало?
У березні буде 54 роки.
От чорт.
Мені шкода, Ей. Бі.
- Скільки було тобі? - Одинадцять.
Вони з мамою розбилися в авто, коли мені було 11.
Не через нарди, не хвилюйся.
Вони були хорошими батьками.
А ти постійно діймала мене: «Чому в тебе немає сім'ї?»
Ось чому.
У мене
була сім'я.
Чому ти завжди дозволяв мені таке говорити, Ей. Бі.?
- Щоб ти почувалася жахливо. - Так і є.
Власне, маю зробити паузу.
Маю покерувати. Спробую нікого не вбити. Й уникнути смерті.
Агов.
У тебе є сім'я. Ти ж курсі, так?
Усе це.
М-ре Вінтер.
Джордже.
- Алергії? - Вона сказала, що нема.
Чудово.
Хто ви?
Хай Ей. Бі. Вінтер негайно підніметься! Мій сраний туалет забився!
Ти Старий Робот з Планети Інтендант, тож, можливо, тобі...
- Я пришлю інженера полагодити туалет. - Дякую.
І поговорю з вашим братом вранці.
Я намагаюся зробити щось величне, але ти цього ніколи не розумів.
Якщо ти знову станеш у мене на шляху, я тебе вб'ю!
Ні, не підсирай мені.
На цю вечірку прийшла половина клятої Австралії.
Гаррі Стайлс має прийти сьогодні.
Ми в лайні! Ніхто не хоче грати у гівняному будинку.
- Так? - У нас тут проблеми.
Валентина Мотта. Я розберуся.
- Відпустіть їх. - Це не за протоколом.
- Кому не начхати? - Мені.
То музичного гостя нема?
Перепрошую. У нас тут скасування.
- Так, добре. - Я організую. Спальня Лінкольна.
Маячня! Я слідую всім протоколам.
Я питав тебе про алергії. Забери звідси ці квіти.
- Чому я маю прибирати за Тріппом? - Даси нам хвилинку?
Чому я... Забився сраний туалет.
- У сина свято. - Вибач.
Ось про що я... коли ми говоримо про нього...
До біса твою роботу.
- Роллі, поміняй. - Пройдіть сюди.
Роллі, поміняй їх. Перепрошую. Дякую.
Ей. Бі., біля Південних воріт аварія.
Звук був там. Агенти вже там. Перевір.
- Шейла сидить... - Що вона робить?
- Ти поза залом. - Знаєш що? Пішов ти, Ей. Бі.!
Є проблема з кенгуру.
Ви не заберете моїх кенгуру.
- Я нічого в тебе не забирала. - Не ви.
Він!
...не має так бути. Ні! Я викрию тебе.
Я все їм розкажу.
Усе!
Тебе я і хотіла побачити. Я говорила з Марвеллою про десерти...
Я не йду.
Не залишу все в такому стані. Не після цього вечора.
Ей. Бі. сказав підготувати Спальню Лінкольна для Кайлі Міноуґ.
- Угу. - Дякую.
Міністре, усе добре?
Алло? Дай мені п'ять хвилин.
Я помру до кінця ночі.
Ти маєш залишити поверх.
Не переймайся, це почекає. Ходімо.
- Алло? - Зустрінемося в Жовтій кімнаті.
- Негайно. - Ти Старий Робот...
- Я тебе вб'ю! - Ніхто не хоче грати...
- Про це я і говорю... - Не ти. Він!
Пішов ти, Ей. Бі.!
- То це сталося в цій кімнаті? - Тепер я в цьому переконана.
РЕЗИДЕНЦІЯ
ТАЄМНИЦЯ ЖОВТОЇ КІМНАТИ
Детективко Капп? Ви готові?
У мене літак.
Розумію. Ми готові, щойно скажете.
Мурашниця еквадорська.
Що за мурашниця еквадорська?
- Птаха, яку я побачу. Мій літак. - Що ж, чудово.
Схоже, це якась велика мурашниця.
Величезна в порівняні з іншими трахеофонно субосцинними птахами.
Вона велика.
Я ціную, що ви сьогодні з'явилися перед комітетом, детективко.
Як вам відомо,
ми розбираємо смерть головного інтенданта Білого Дому Ей. Бі. Вінтера.
Я чула.
Коли ми розпочали слухання, розслідування було закрите,
офіційно
смерть м-ра Вінтера визнали самогубством.
Власне, протягом важких слухань ми дізналися...
Сенатори!
...за що я беру на себе відповідальність,
що історія смерті м-ра Вінтера набагато
складніша.
На жаль, ми зрозуміли це вже після того, як ви поїхали.
Шукати мурашницю еквадорську.
Найбільшу трахеофонно субосцинну пташку,
наскільки я розумію.
- Так. - Але тепер ви тут.
І погодилися прийти сьогодні, дорогою в аеропорт, щоб повідомити,
що у вашому розслідуванні затримано підозрюваного.
- Правильно. - Як звати підозрюваного?
У нас закрита сесія, детективко Капп,
враховуючи чутливість засідання.
Так, добре.
Але хіба вам не цікаво, як я це все зрозуміла?
У Жовтій кімнаті щось зникло.
- Так. - Ваза, з набору.
Французька порцеляна 1823 року.
Її немає з 11 жовтня, коли знайшли мертвим м-ра Вінтера?
Саме так.
Ви її не знайдете. Вона розбита. Мені шкода.
Детективко Капп, не лише це зникло з тієї кімнати.
Я знаю.
Я шукаю годинник.
Добре, звісно.
Як щодо цього?
Ні. Конкретний годинник.
Ясно.
У кожній кімнаті над каміном є годинник, але не в Жовтій.
Той годинник, годинник Франкліна.
- Зник. - Ви знаєте, де він?
- Ні, ми всюди дивилися. - Є фото?
ЗНИК!
- Годинник великий. - Так.
- Можна я це візьму? - Ні.
- Жовті троянди? - У вазі біля дверей.
Так, я їх пам'ятаю.
- Звісно. - Вони були хворобливі.
Я б не казав «хворобливі».
- Що б ви сказали? - Спалені.
Спалені?
То були прекрасні і свіжі квіти. Висохли через два дні. Згоріли.
- Що могло це спричинити? - Щось нещадне.
Контактний гербіцид.
- Паракват, можливо. - Паракват.
- Це здогадка. - Ви тримаєте тут таке?
Чи тримаю я промислового вбивцю бур'яну в квіткарні, де роблю букетики?
Ви це питаєте?
На жаль, так.
Ні, не тримаю.
Але я знаю, де його знайти.
Паракват? Нам заборонили його використовувати.
Власне, як і будь-які хімікати.
Рік тому нам сказали повністю детоксикувати наші сади.
- Ми займаємося свідомим озелененням. - Що це?
Поняття не маю. Знаю лише те, що нам довелося позбутися пестицидів.
І поки я це кажу,
я розумію, що ніхто їх і не забрав.
Якби в мене щось залишилося, воно було б тут.
Певно, досі тут є.
- А це дивно. - Так.
- Ви знаєте, що я скажу? - Знаю.
Дуже дивно.
У ніч, коли вбили м-ра Вінтера, коли ми були тут,
у мене було враження, що щось звідси посунули. Ви це казали.
Щось не так із цією полицею. Ви не знаєте що, але вас це турбує.
- Щось не так. - Точно.
Так!
Можете піти з нами?
Боже!
- Упізнаєте це? - Так, це з мого столу. Чому...
Важко пояснити.
- Я шукала. Віддасте? - Ні.
- Це моє. - Там паракват.
Ой.
Це робота моєї сестри.
Це наче знаряддя вбивства.
Ясно.
Можете залишити собі.
Я піду.
Дякую, Емілі.
- І де ми? - У Жовтій овальній кімнаті.
Ні, я питаю, що ми робимо?
Ми шукаємо докази.
Я маю на увазі, що це?
Маленький бокал.
- Розумієш? - Ні.
- Взагалі? - Ні.
Учора ввечері тут були Брюс та Елсі.
Ти вибирала між Брюсом та Елсі.
Брюс убив Ей. Бі. Вінтера чи Елсі?
Тепер є бокальчик, але нема Брюса та Елсі,
тож мені цікаво, ми хоч трохи наблизилися?
До чого?
До розгадки — хто вбив Вінтера.
О, так.
Так!
Того вечора хтось пішов у ту повітку.
Гадаю, шукав отруту. Думаю, приніс із собою склянку.
Склянка впала або розбилася. Не знаю чому.
А тоді вони прихопили це.
Знайшли отруту, паракват, і налили сюди.
Взяли і подзвонили в офіс Ей. Бі. Вінтера, а тоді прийшли сюди.
Ну, туди, а потім сюди.
Того вечора було дві склянки.
На кавовому столику та на тому боці столу.
Підозрюю, що в склянці на столі була отрута, і її вилили у квіти.
Щось, певно, Вінтер ковтнув.
Хтось кинув вазу.
Гадаю, вона влетіла в стіну.
Тієї вази тепер немає.
Інша он там. А он виїмки.
Здогадуюся, що це призначалося Вінтеру,
тому на його обличчі маленькі порізи.
А коли це не спрацювало, та людина взяла щось важке,
може, свічник, але навряд він достатньо важкий.
Гадаю, свічник упав, коли м-р Вінтер спіткнувся об стіл
після отрути. Гадаю, важкий предмет — годинник.
Годинника нема.
Саме так. Думаю, саме через це.
- Гадаєш, годинник — знаряддя вбивства? - Так.
- Ти ж казала, що бокальчик з отрутою. - Я сказала «наче».
- Треба знайти годинник. - Так.
- Ти знаєш, де він? - Ні, але я знаю місце, де не дивилися.
Годинник?
Ні, я б сказав «ні».
Традиційного «годинника-годинника» нема.
Нащо лапки? Що таке «годинник-годинник»?
- Я не хочу проблем. - Усе добре. Ми поліція.
Гаразд.
У мене є гарненький.
Скоріше скульптура чувака з елементами годинника.
Навіщо вам таке?
Я взяв його в Бібліотеці, уже давненько.
Потім м-р Вінтер його шукав,
а він уже був злився на мене за кілька речей.
Тож коли я почув, що він іде, я подумав: «Я почекаю.
А тоді покладу на місце». Але час так і не настав.
Тож ми досі тут.
Я досі не знаю, це круто чи ні.
Не знаєте?
- Що означає «піде»? - Що?
Ви сказали, що м-р Вінтер мав піти, але не пішов.
Піти з дому.
- На пенсію? - Певно.
- Коли? - Колись, відколи я тут.
- Кілька місяців? - Ви тут уже рік.
- Чорт, невже? - Де ви це почули?
Десь казали.
Десь казали? Це була якась зустріч чи що?
Не знаю. Може, від старенької чи того вилупка, який працює на брата.
- Це ж купа людей. - Ні, я говорю про саме того вилупка.
Найбільшого вилупка на світі.
Що? Поняття не маю, що він городить.
Він скажений. Вам це відомо, так?
- Ви не чули, що Ей. Бі. Вінтер іде? - Ні.
Але я не дуже пов'язаний з працівниками резиденції,
бо намагаюся допомогти президенту Морґану керувати країною.
Ви завершуєте?
Оскільки ви питаєте мене про пенсійний план Вінтера,
не схоже, що завершуєте.
Стривайте.
Власне, у ніч його смерті, коли вона прийшла сюди,
а я сказав їй закрити поверх, вона відмовилася...
- Про кого це ви? - Джасмін Гейні.
Теревенила щось про те, що працює тут 11 років...
Так, я хочу бути головною. І я думала, що буду.
Але сьогодні мені чітко пояснили,
що я не стану головною найближчим часом.
Послала мене, поки я не показав мертвого Вінтера.
Не знаю, чи це стосується пенсії.
У ніч своєї смерті м-р Вінтер приголомшив Джасмін.
Джасмін Гейні мала стати наступною інтенданткою.
Усі це знали. М-р Вінтер сказав їй рік тому.
Він іде на пенсію, вона — на його місце.
Але за останній рік
ми всі почали відчувати... невизначеність.
Він не називав точної дати.
Але щось, здавалося, тягне його назад.
Спершу були свята.
Тоді теракти 4 березня. Не міг піти після цього.
Потім Великдень.
- Четверте липня. - Знову свята.
Я відчував розчарування Джасмін. Я казав їй триматися.
Йому треба був час, і це мало скоро статися.
Я в це вірив. Гадаю, вона теж.
До того вечора.
Я не йду.
Я не йду на пенсію. Принаймні ще кілька років.
Приголомшив.
І вона розгнівалася.
Що?
Знаю.
Роки? Я чекала роками. Я не чекатиму роками.
Просто поговори з ним.
Мені набридло. Ні чорта розмови не дають.
Завжди на його боці. «Так, сер. Ні, сер.
Я подбаю про це, сер». Прибираю за ним гармидер.
Вона спробувала ще поговорити, але нічого не вийшло.
Така собі була розмова.
А потім у неї і шансу не було.
- Джасмін Гейні? - Так.
Це вас здивувало?
Мене важко здивувати.
Але визнаю, що стало...
цікавіше.
Я вже визначила людей, які, на мою думку, могли зіграти роль у смерті м-ра Вінтера.
Тож додала ще одну.
Це все.
Це вона.
Це найбільш чистий, прозорий, потужний мотив. Ми всі почули.
І в неї був доступ, тож усе логічно.
Вона нам усе розказала, показала, окреслила.
Ми говоримо про інших,
але іноді це щось прямо під носом.
Щось ховається на видноті.
Щось очевидне.
Щось, на що ти дивишся. Але не бачиш.
Так, погоджуюся.
Але як саме?
І коли? Вона діяла сама?
Звісно, було б логічніше,
якби були залучені інші люди.
Знаю, це дивно,
але ви бачили «Убивство в "Східному експресі"»?
- Нове? - Чи старе.
Жодного не бачив.
- Яка тоді різниця? - Я читав книгу.
Я не читав. Не в цьому справа.
- А в тому — що сталося. - Книга гарна.
І не сумніваюся. Колись і я почитаю.
УБИВСТВО У «СХІДНОМУ ЕКСПРЕСІ»
Гаразд, це дивно.
Якщо пам'ятаєте, вони всі це зробили.
Усі підозрювані.
Тому мені й цікаво.
Стривай, ти згодна зі мною?
Що?
- Коли я сказав, що ховається на видноті. - Так.
Ти вже погоджувалася, але ти просто кепкувала.
Так.
Так. Тож раніше ти кепкувала з мене, але цього разу не кепкуєш?
Ні.
Я просто повернуся туди, звідки почав.
Іноді це щось у тебе перед носом.
Що ховається на видноті.
Щось очевидне. На що ти дивишся.
Але просто не бачиш.
Так.
Згодна.
- Це... - Так.
Щоденник Ей. Бі. Вінтера?
На поличці, у кімнаті, до якої іншим немає діла.
Бо куди ніхто не дивиться?
Я використовую пляшку, що схожа на пляшку коли,
але в ній відкручується дно.
Але ви говорили не по це.
Кімната з книжками.
Усім начхати на кімнату з книжками.
Я мала зрозуміти це раніше. Усе було там.
Його блокноти, його щоденники, вони як старомодні книжки.
Він усе в них записував.
Бібліотека, улюблене місце м-ра Вінтера. Зранку він спершу заходив сюди.
Й обов'язково ввечері перед від'їздом.
Я просто не бачила їх, саме тому він це й робив.
Ви їх читали?
Я намагалася.
І?
І вони були смішні,
ерудовані, самокритичні, несподівано щедрі, зворушливі.
Він відвертий щодо деяких почуттів, багато з них позитивні.
Він зневажає Ліллі Шумахер, що мене геть не дивує,
на відміну від глибини зневаги.
Його стосунки з Ґоттгардом зіпсувались Йому не подобався Тріпп.
Він вважав поганою ідею тримати Марвеллу біля ножів,
а Шейлу біля горілки.
Там був цікавий перелік акронімів і цифр,
який у ту мить я не розуміла,
а потім він виявився інформативним.
То вони допомогли?
Дуже. А я не дочитала й до останньої сторінки.
- Що було на останній сторінці? - Нічого.
Передсмертна записка.
Так, але це не була передсмертна записка. Але я цього не знала.
Перепрошую. Це могла бути передсмертна записка?
Я від початку вірила, що м-р Вінтер не вбивав себе.
Але ця записка була схожа на передсмертну.
Але в контексті більшої сторінки
стало чітко ясно, що це не вона.
Я не могла цього пояснити. Поки.
- Він сам її вирвав? - Хтось це зробив?
- Випадково? - Навмисно?
Хтось знав, що щоденники бути там?
- Хто? - Енджі.
- Джасмін. - Але чому вона була з ним?
- Звідки вона в нього? - Тобто?
Якщо його вбили в Жовтій кімнаті, чому в Ігровій кімнаті в нього була записка?
Це просто збіг?
І що ви вирішили?
Я нічого не вирішувала, бо саме тоді все полетіло під три чорти.
Нагору. Негайно.
Агов, це я. Я просто роблю своє.
Я не задоволений.
Це погано, бо ви найважливіша людина в цілому світі.
- Чому ви не задоволені? - Що ви тут робите?
Хто вас знову пустив сюди?
Дасте відповідь?
Що ж, добре. Так. Поки не почали тикати пальцями.
- Гаррі... - Це не одноосібне рішення.
Це було рішення різних... сторін.
- Ви ж подзвонили. - Гаррі!
Так. Добре. Я попросив детективку Капп повернутися.
Пане президент, я справді вважаю, що важливо все вирішити.
- Шкода від сенаторських слухань... - Ти мені навіть не сказав.
Ви тут не живете.
Це Білий Дім. Я президент. Він тобі сказав?
Ні.
І мені не сказав. А це наша юрисдикція.
- Якого хріна? - У вас немає юрисдикції.
Сраний помічник табору теж тут?
Юрисдикція Національної парко...
...сраний Ґранд-Тітон.
Це поширена помилка.
У МП є юрисдикція. Тому я тут.
- Не бачите форму? - Еге, її завжди видно.
Завжди у формі. Ви спите в тій штуці?
Її поважають, де б я в ній не спав.
Я завжди при виконанні.
Ця картина була в Червоній кімнаті в ніч убивства.
Гаразд.
А картини, які були тут, тепер у Зеленій кімнаті.
Картина, яка була в Зеленій кімнаті, де зараз одна з тих картин,
тепер у Червоній.
Стільки кольорів. Це важливо?
- Так. - Чому?
Бо я тепер точно знаю, як було вбито Ей. Бі. Вінтера.
Ви розкрили справу.
Ні. Я розкрила частину справи. Дуже важливу частину.
Я знала, як це зробили, але не знала хто.
Але тепер я знала, як це дізнатися.
Я попросила в президента дві години.
Якщо він дасть їх мені і збере людей з мого переліку,
щоб я зустрілася з ними в Східній кімнаті, я скажу, хто вбивця.
- І? - І він погодився.
Навіщо вам були дві години?
Переважно для пташок. І підчистити хвости.
Елсі Шайл. Саме так.
Детективка Капп хоче вас бачити, і, певно, треба взутися.
Так.
Чудовий вибір.
І я мала попросити у вас імунітет для того, хто прийде в Білий Дім.
В обмін на що ви погодилися прийти сюди.
Правильно.
Вона тут?
Де вона?
Вона на території.
Та ну!
Побачила ворону берегову, дятла пухнастого й волохатого сича.
І я знаю, що шеф Доукс в захваті щодо нього.
Завжди приємно побачити сича.
Дякую всім, що прийшли.
Я ціную, що всі знайшли час для мене серед напруженого дня.
Особлива подяка найвпливовішій людині на світі.
Дякую, пане президенте.
Та ви знущається, щоб вас.
Вітаннячка, друзяки.
М-ре Домб, дякую, що ви прийшли. Я Корделія Капп.
Сьогодні я ваша ведуча.
Кілька речей, перш ніж ми почнемо.
По-перше, хочу переконатися, що всі прийшли
через вбивство Ей. Бі. Вінтера.
Якщо ви тут через інше вбивство, то це велика проблема.
Тож скажіть мені.
Будь ласка, не чіпайте предмети й витвори мистецтва, бо вони можуть бути цінними
або містити відбитки вбивці, що стоїть поруч з вами.
Я буду ставити питання.
Почнемо з Ігрової кімнати на третьому поверсі, а тоді спустимося вниз.
Я поясню. Сподіваюся, усі взулися зручно.
Будь-яке покриття ніг теж згодиться.
Гаразд.
Й останнє, і це важливо.
Багато детективів, навіть справжні,
роблять подібне підбиття підсумків, коли вже знають, хто це зробив,
що я завжди вважала трохи дивним.
Але я зараз скажу вам,
що не знаю, хто вбив Ей. Бі. Вінтера.
Я знаю, що його вбили.
І що це була особа, присутня в цій кімнаті.
Надіюся, президент сказав вам це, коли запрошував.
Але я не знаю хто.
Я впевнена, що знатиму, коли це все закінчу.
Тож, якщо ви вбили Ей. Бі.,
вибачайте, але ви не можете піти. Бо я зрозумію.
А якщо ви не вбивали Ей. Бі., ви теж не можете піти,
бо я подумаю на вас і, можливо, доведу це або щось інше,
бо ви точно зробили щось жахливе.
Тож пристебніться.
Виходу немає.
Побачимося в Ігровій кімнаті.
- Це правда? - Що?
- Що ви не знали? - Щира правда.
Ви думали, що зрозумієте в процесі?
Я це знала. Є один птах.
Пересмішник... ось що він робить.
Він знає, що неподалеку є комаха, але не знає, де саме.
Тож він раптово розкриває крила,
змушує комаху моргнути.
Виглядай.
Моргання.
Згадаємо вечір вечірки.
Ваша мама почула в сусідній кімнаті удар,
прийшла сюди й побачила мертвого м-ра Вінтера.
Коли я прибула через 30 хв,
ви вважали, що він убив себе,
особливо ви.
Це самогубство.
Я майже одразу сказала, що ви помиляєтеся, а я ні,
такими й були наші стосунки відтоді.
Довга буде екскурсія.
Можете йти.
Невдовзі я всім вам сказала, чому це було не самогубство.
Немає ножа.
Але питання було не лише в ножі.
Кров на сорочці, яка була на м-рі Вінтері,
була не його.
Це була кров і сорочка міністра закордонних справ Австралії Райленса,
якою м-р Вінтер милостиво обмінявся
з м-ром Райленсом у своєму кабінеті за годину до того.
Причина цього обміну...
хай і захоплива, але справи не стосується.
Можна піти?
Звісно.
Інші курйози забрали більше часу,
але найпершим і найголовнішим питанням був зниклий ніж.
І це привело мене до висновку, що ніж таки був,
хороший ніж,
і що він належав вам, м-ре Ґоттгард.
І що ви забрали ніж з місця злочину й намагалися знищити.
Ви це визнали.
Коли це все скінчиться, я хочу поговорити про власний офіс.
Листок з кедра ліванського
й купа брехні зрештою привели мене до міс Кеннон,
яка була тут приблизно в час убивства Вінтера,
попиваючи горілку, яку вона мала принести міс Кокс.
Ти носила мамі горілку?
Можна тут курити?
Ні.
Міс Кеннон причетна до смерті м-ра Вінтера?
Я не знаю.
Ще не знаю, але вона тут була.
М-р Ґоттгард і міс Кеннон обоє були в цій кімнаті.
А тоді я дізналася ще один важливий факт.
Цього разу від однієї з небагатьох, хто не збрехав мені тієї ночі, —
медичної експертки Енн Додж.
Міс Додж підтвердила те, що я вже підозрювала.
М-р Вінтер помер від травми тупим предметом у потилицю,
і він, власне, таки випив отруту
й був мертвий до того, як зап'ястки порізали.
Тож він не порізав власні зап'ястки.
Бо він був мертвий.
Добре, ясно.
Дякую.
Дивний чоловічок.
Я вже вважала,
що м-ра Вінтера затягли до цієї кімнати, звісно ж,
а звіт від Енн Додж це підтвердив.
М-р Вінтер не убив себе в Ігровій кімнаті.
Його не вбили в Ігровій кімнаті.
Його сюди перетягли.
- Звідки? - Звідси, з кімнати 301.
У ніч державної вечері в кімнаті 301 був ремонт.
Фіктивний ремонт за наказом президента Морґана й Елліота,
щоб сестра Гаррі Голінджера не залишилася в Білому Домі.
Перша підказка, що ця кімната залучена в ті події —
двері були заклеєні, що було незвично і здивувало мене.
Ще незвичнішим був запах фарби,
бо, як пам'ятаєте, ремонт був вдаваний,
інсценований для того, щоб тримати подалі сестру Гаррі, яку, схоже, важко витримати.
Можете припинити?
Вона дуже приємна людина.
Під фарбою я знайшла кров, свіжу кров,
а тоді стався ще один неочікуваний поворот.
Зрілий попри юний вік детектив, що живе через дорогу в готелі «Гей-Адамс»,
побачив у цій кімнаті миготливе червоне світло
невдовзі після смерті м-ра Вінтера.
Світло, яке я змогла відстежити до зап'ястя Тріппа Морґана.
Цей клятий годинник. У мене стільки з ним проблем.
Я була переконана в участі м-ра Морґана,
але чекала, щоб він відкрився мені, що він і зробив
у дивовижних деталях, тож дякую.
- За що? - Що пояснили, що сталося.
Я ж нічого не казав.
- Він вам щось казав? - Так.
Дідько.
Детективка хоче вас бачити.
Я знала, що Тріпп був у кімнаті завдяки юному детективу,
але це й усе, і я була впевнена, що він не скаже мені більше.
- Біля піаніно? - Так.
Але він базікало,
а інколи треба просто скласти разом правильну комбінацію.
Джордж Маккатчон. Той самий.
Та я жартую. Я знаю, що вас троє.
Як життя, Джордже?
Є лише один Тріпп. Подякуймо Богові за це.
Ти бачив ту детективку? Така собі срана Індіана Джонс.
«Найкраща детективка у світі».
Певно, я маю тут з нею зустрітися.
Прискіпується до мене.
Кажу тобі, я до цього жодним боком не причетний.
До Ей. Бі., взагалі ні до чого.
Чувак прийшов у мою кімнату, злий як чорт, та й по всьому. Січеш?
Ти дивно на мене дивишся.
Можна я тобі дещо скажу, Джі?
У той вечір, коли була вечеря, я набрався.
Ти ж бував на вечірках?
Так, ти в курсі.
Тож у мене срана вечірка.
Бо мій гівняний брат не пустив мене на вечірку
з австралійцями, які вміють відриватися.
Тож я пішов у кімнату наприкінці коридору,
щоб усі ці виродки відчепилися від мене, і я вирубався, чуваче.
Просто вирубався.
А тоді я прокинувся.
Це ж між нами?
Маккатчоне, тут лише ми вдвох говоримо. Так, чуваче?
Тож я прокинувся,
а Ей. Бі. лежить на підлозі
біля мене, мертвий. Мертвий!
Я такий: «От хрінь!»
Я перелякався, бо щойно сварився з ним у своїй кімнаті,
а той фейковий електрик знав, що ми сварилися.
Тож я пішов коридором і побачив ту п'яну в дупель дворецьку.
Зазюзькану, тож навряд вона мене бачила.
Я повернувся і взяв Ей. Бі.
Чуваче, я цим не пишаюся, чуєш?
Не пишаюся, але я його підняв
і просто потягнув хлопця тим сраним коридором.
Я і не знав, куди йшов.
Притягнув його в Ігрову кімнату і просто залишив там.
А тоді побіг назад у ту кімнату
й побачив кляту кров.
Тож я взяв фарбу. Серйозно, чуваче.
І перефарбував усе.
Наче клятий експерт.
На адреналіні можеш творити різне.
Виявляється, що я вмію фарбувати!
Тож я наче все зробив. Усе скінчилося.
Аж тут подивився на підлогу й побачив ключі,
і я такий: «Якого чорта?»
Тож я бігом побіг коридором.
Ледь не летів, як пантера,
бо не хотів розбудити матусю Елліота.
Я взяв ключі. Покдав їх назад до кишені Вінтера
і відчув там папір.
Дістав. Чуваче, це була передсмертна записка.
Ей. Бі. вбив себе.
Чорт!
А я все підісрав, так? Якби я його не чіпав, усе було б добре.
Що було робити? Тягти його назад?
А якщо мене побачать? І я однак п'яний у зюзю.
Певно, я тут налажав, так?
Дах їде. Серце гатить 500 ударів за хвилину.
Тож я подумав, що все мало виглядати як самогубство.
Я відчинив сусідні двері, пішов в офіс німецького кухаря.
Бо той стрьомний чувак тримає там ножі.
Я постійно позичаю його ножі. Беру їх для всякого різного.
Якось хотів підрізати пояс на халаті.
Просто схопив його ніж і відпиляв.
Тож я схопив ніж, пішов назад до кімнати
і зробив найбруднішу справу, Джі.
Порізав зап'ястки, впустив ніж, поклав назад записку і втік.
Це й усе.
Як я і казав:
я абсолютно до цього не причетний.
Не думаю, що вона з'явиться. Гарно побалакали, Джі. Побачимося.
- Це просто... - Що?
Це ж повна хрінь!
Ти брав мої ножі?
- Моя матуся? - Гівняний?
- Я покажу п'яну дворецьку. - Фейковий електрик?
Ти серйозно вляпався, Тріппе.
Може, треба було запросити мене на вечерю.
Це Тріпп зробив?
Чи Тріпп убив Ей. Бі. Вінтера? Я не відповім на це питання. Ще ні.
Але я скажу, що м-ра Вінтера вбили не тут.
Власне, він був мертвий майже 20 хв,
коли Тріпп тягнув його коридором.
Тож постає те саме питання, що й тоді, коли ми сюди зайшли.
Звідки і хто?
Цього разу це ще більш неочікувано і неймовірно.
Звідки?
З нижнього поверху.
У вечір державної вечері
Кайлі Міноуґ знайшла кров у Спальні Лінкольна.
Гадаю, м-ра Вінтера занесли до Спальні Лінкольна, але лише тимчасово.
Щоб людина, яка тягла його з Жовтої овальної кімнати, перепочила.
Вона ж тягла його нагору до кімнати 301.
Чому я кажу, що його тягли з Жовтої кімнати?
Бо це те, що ви бачили й розказали під присягою.
Я подивився в коридор і побачив, як він тягне тіло з Жовтої кімнати.
Тож звідси, з Жовтої овальної кімнати,
але хто тягнув?
Ви ж бачили. Так, м-ре Домб?
За порадою ради, я...
Ти не мусиш, друже.
Хто тягнув м-ра Вінтера з Жовтої овальної кімнати? Кого ви бачили?
Його!
Ага!
Брюс Ґеллер, сварливий, але, схоже, дуже коханий інженер,
який того вечора сварився з м-ром Вінтером та Тріппом,
і якого Ліллі бачила в Жовтій кімнаті через хвилин 30.
А коли ви бачили його, м-ре Домб,
він тягнув Ей. Бі. Вінтера цим коридором.
Чому?
А це вже складніше.
Брюс гадав, що приховує вбивство,
яке, на його думку, скоїла жінка, яку він любив,
Елсі Шайл.
Чорт.
У Брюса й Елсі були стосунки.
У вечір державної вечері Брюс побачив тут Елсі, знічену
через сварку з м-ром Вінтером у Жовтій овальній кімнаті.
Поки м-р Вінтер був там, він намагався її втішити,
але вона не заспокоювалася.
Я його вб'ю.
Тут Брюс і залишив Елсі,
пішов коридором до ліфта,
а тоді, хвилюючись за неї, розвернувся
і побачив, як Елсі вибігає з Жовтої овальної кімнати.
За кілька хвилин зайшов у кімнату і знайшов мертвого м-ра Вінтера.
Тож, як зробив би будь-який хороший чоловік,
він прибрався,
що включало в себе перенесення м-ра Вінтера з кімнати.
Це й бачив м-р Домб.
Тут важливо сказати, що Елсі має геть інше бачення.
Вона вважає, що м-ра Вінтера вбив Брюс.
Вона наполягає, що коли вона повернулася,
м-р Вінтер уже був мертвий, а вона не бачила, як пішов Брюс.
У Брюса були власні проблеми з м-ром Вінтером,
і вона знала, що він розізлився через те, як м-р Вінтер з нею повівся.
Тож кому б ви не вірили, Брюсу чи Елсі...
- Елсі. - Елсі.
Брюсу.
Хай там як, Брюс переніс м-ра Вінтера.
Перетягнув у Спальню Лінкольна,
залишив там, поки пішов нагору, заклеїв двері в кімнаті 301,
щоб туди було легше зайти, коли він принесе м-ра Вінтера.
А тоді відніс його нагору й залишив там.
Я знаю, що це ви притягли його сюди.
Ви, певно, єдина людина, яка могла віднести м-ра Вінтра нагору.
І це ваші ключі Тріпп знайшов у кімнаті.
Тож
ми тут,
де все й почалося.
Бо я вірю, що саме в цій кімнаті вбили м-ра Вінтера.
Що означає, що залишилося одне питання.
Хто це зробив?
Це ж має бути він, так? Брюс, інженер.
- Може, це вона. - Це не вона.
Ні, я теж так не думаю, Марджері.
Це хтось із них, так? Брюс або Елсі?
Ви зробили це дуже драматичним.
Дякую. Я теж так думала.
Це має бути Брюс або Елсі. Але щойно я так подумала,
я дозволила собі протилежну думку, що завжди і треба робити.
А якщо це не Брюс і не Елсі?
Чи можливо, що вони обоє говорять правду?
Чи можливо, що жоден з них не вбивав?
Що в той час,
поки Елсі стояла біля шафки, а Брюс — біля ліфту,
третя людина вбила м-ра Вінтера в Жовтій овальній кімнаті.
Це можливо?
- Так! - Ні!
Що означає «третя людина»?
- Хто? - Як вона б сюди потрапила?
Через ті двері.
Хтось міг це зробити?
Хтось це таки зробив.
Він.
Третя людина.
Він казав, що був у тій кімнаті.
Я чула його там.
А я бачив, як він виходив звідти в коридор.
У мене імунітет.
Я так і знав!
Оце його: «Лелечко, я просто дурний продавець, який любить австралійців,
і я зайшов у Білий Дім».
Він хлопець з того фільму.
Ед Нортон, «Первісний страх». Класний.
Це вистава. Він ще той гівнюк.
Він найманий убивця.
І я працюю на тебе.
Та я жартую.
Але гарно вийшло.
Усі згодні?
Він наступний Рассел Кроу.
Я розглядала сценарій, що це був м-р Домб.
Він визнав, що був у тій кімнаті.
Він міг прийти, вбити м-ра Вінтера
і повернутися в кімнату, звідки й подзвонив мамі.
Тітці.
Це можливо, і я не відкидаю цього.
Але давайте припустимо, що це не м-р Домб.
Лише на хвилинку. Це міг бути хтось ще?
Хтось, хто плете ще тоншою ниткою.
Четверта людина, яка зайшла в ту кімнату,
перш ніж туди прослизнув м-р Домб, коли Елсі пішла,
вона убиває м-ра Вінтера, поки Елсі не повернулася.
Це можливо?
- Так! - Ні!
Ні!
Неможливо, так?
Однак, хоч я і розумію
видиму неможливість такого сценарію, я не можу про нього забути,
бо коли я провела час у цій кімнаті вчора, я дещо побачила. Цікаві речі.
З каміна зник великий годинник.
Зникла ваза.
Квіти згоріли через отруту.
Речі, які не може пояснити Брюс, Елсі чи м-р Домб.
Речі, які натякають на присутність ще однієї людини.
Але тут людина є.
Дві людини, три людини.
Вам потрібна четверта? Давайте її сюди.
Не круто.
Навіщо ви так важко працюєте над чимось неймовірним?
Чудове питання, м-ре Голлінджере.
- Справді? - Так.
І це дивує мене так само, як і вас.
Це питання задає птахолюб про все, що бачить.
Чому? Чому я взагалі про це думаю?
Навіщо я думаю про найобурливіше, найекстремальніше,
найменш вірогідне вирішення цієї таємниці?
І моя відповідь...
мандрівний голуб.
Це ваша відповідь?
Не те, що я очікував.
Мандрівний голуб колись був найпоширенішим птахом на землі.
На початку ХІХ століття їх було мільярди.
Мільярди. А наприкінці ХІХ століття вони майже вимерли.
Власне, про диких птахів так і думали.
А тоді, у 1907 році,
маленьку зграю помітили в сільських районах Вірджинії.
Це був останній відомий випадок виявлення мандрівних голубів.
І знаєте, хто побачив тих пташок?
Ви.
1907 рік.
Він.
Александер Гамільтон.
- Ти якийсь ідіот? - Стулися.
Тедді Рузвельт.
Президент Тедді Рузвельт був останньою людиною,
яка побачила тих голубів у дикій природі.
І він не повірив своїм очам. Це здавалося неможливим.
Не піддавалося логіці.
Чудовий птахолюб, а Тедді Рузвельт був чудовим птахолюбом,
шукає контекст, розуміється на стосунках, історії.
Побачене має мати сенс.
А та зграя диких голубів не мала сенсу.
Вони ж вимерли.
Але ще треба вірити в себе,
бо ти знаєш, що бачиш на власні очі,
навіть якщо все інше так і говорить: «Ні, це не воно».
Ви знаєте. Він знав. Я знаю.
Що знаємо?
Що вбивця пройшов через ті двері
зі склянкою отрути, паракватом.
Що намагався змусити м-ра Вінтера випити, і м-р Вінтер таки випив
геть трошки, і виплеснув на квіти поруч із собою, спаливши їх.
Що вбивця кинув вазу в м-ра Вінтера, але промахнувся.
Що ця ваза розбилася об цю стіну,
а уламки вази попали м-ру Вінтеру в обличчя.
Що потім вбивця взяв великий годинник над каміном,
найбільше, найважче, найдоступніше знаряддя вбивства в цій кімнаті,
і вдарив м-ра Вінтера в голову, убивши його.
Я це знаю.
- Але це неможливо. - Неймовірно, але не неможливо.
Це неможливо.
Кажете, що хтось вийшов з тієї кімнати.
- До м-ра Домба? - Так.
А тоді зайшов сюди, поки м-р Вінтер був один після сварки з Елсі?
- Так. - І вбив Ей. Бі.?
- Так. - А потім? Куди він пішов?
- За двері. - З того боку були люди.
М-р Домб ось там говорив з мамою.
- Не через ті двері. - Які?
- Господи. - Чорт.
Ті двері.
Я однак їх не бачу.
Бо їх там немає, м-ре Домб.
Більше немає.
Але в ніч убивства там були двері.
Прохід між Жовтою овальною кімнатою та Кімнатою угод.
Я бачила їх на власні очі, але вони мене не вразили.
Навіть коли я була тут сьогодні й побачила інші цікаві речі,
я їх пропустила.
Лише тоді, коли я зрозуміла, що картини перевісили,
а цю повісили тут спеціально, щоб закрити утворену прогалину,
я зрозуміла, що сталося.
Ті двері загерметизували, сховали, замінили цією стіною.
Двері, що роблять неможливе можливим,
а кожного з вас — підозрюваним.
- Ні! - Ні!
Знову! Щоб вас.
- Точно ні, не мене. - Саме так.
Так, вас!
Усіх вас.
Імовірність, що хтось прослизнув і вбив м-ра Вінтера,
а тоді вислизнув через ті двері, означає, що ви всі могли це зробити.
Навіть ви. І ви.
І ви.
Бо якщо я помиляюся щодо цього, тоді хтось з вас це зробив.
Ні в кого з присутніх немає алібі
на той час, коли вбили м-ра Вінтера.
А той факт, що після цього ви робили дивні й жахливі речі,
не означає, що ви не зробили й це.
Власне, він збільшує можливість того, що це були ви.
Що це ви його вбили.
Ви всі явно хотіли його вбити.
Усі посварилися з ним того вечора.
- Пішов ти, Ей. Бі.! - Ти точиш на мене зуб.
Тут розбите скло.
Я не йду.
Це мій десерт. І його подадуть по-моєму.
М-ре Вінтер, прошу, я благаю.
Ви кричали на нього.
Що?
Погрожували йому.
Тримай свій клятий язик за зубами.
Ви відкрито розмірковували про його вбивство.
Він мене не звільнить, якщо його тут більше не буде.
Хтось з вас навіть казав, що вб'є його.
Я...
...вб'ю його.
А тоді один з вас убив.
Тож скажіть мені.
Хто закрив двері?
Джасмін Гейні наказала закрити двері.
Що?
Я побачив виконану роботу й подумав, що це дивно.
Оскільки президент і м-р Морґан більше тут не живуть,
я спитав, і мені сказали, що це була Джасмін.
Ви збиралися про це сказати?
Не збиралася, міс Капп.
Детективка.
Ви думаєте, що я до цього причетна?
Ви понад усе хотіли цю роботу. Ви гадали, що він вас зрадив.
Ви посварилися з ним. Тож... так.
Можливо.
Ви закрили ті двері?
Так, я.
Та це не моя ідея.
- Це був наказ. - Чий наказ?
Він подзвонив мені і сказав подбати про це.
- Хто? - Він.
- Він? - Що?
Це брехня.
Перрі, це брехня.
Перрі?
Так. Джасмін?
Детективко Капп.
Ви не дзвонили?
- Міс Гейні, щоб закрити двері? - Так.
Ні, про що ти говориш?
Ви мені дзвонили. Я з вами говорила.
Ви вдруге заперечуєте дзвінок до людини, що стверджує зворотнє.
Я знаю, що такого не було. Вона бреше.
Як і агентка Рауш,
що того вечора ви наказали Секретній службі піти з другого поверху?
Він подзвонив о 21:22. Я з ним говорила.
Так, це маячня!
Перрі, прошу.
Так.
Я згоден.
У тебе були проблеми з Ей. Бі.?
Що? Ні. Чому ти мене питаєш?
Та ні.
- Я цього не робив, міс Капп. - Детективка.
- Ви маєте мені повірити. - Точно не маю.
Он там на шпалерах пташка.
У вашій спальні.
Виглядає майже як флейтист малазійський.
Не впевнена, що це він, але... згодиться.
Флейтист малазійський — дуже невловимий птах,
але не в традиційному розумінні. Його не просто важко помітити.
Важко зрозуміти, що це взагалі таке.
Його називають флейтистом, але це не флейта.
Це не торохтій.
Він співає майже як черевомовець —
пісні лунають з іншого місця.
Може,
це були не ви.
Може... це був наказ.
Може, хтось таки подзвонив.
І може, це були не ви.
Може, хтось лише прикидався вами,
використовував ваш голос,
приховуючи свій, ховаючись.
Це можливо.
Це...
це...
хитро.
Це була я.
Що?
Я це зробила.
Я наказала закрити двері. Я підробила голос.
У мене гарно виходить. Ви ж знаєте.
Елліот нерішучий.
«Ну, що ж, ну, це складно».
Я вмію. І зробила.
- Що? - Чому?
Ми з м-ром Вінтером посварилися раніше того вечора, через той вечір.
Він сказав про мене жахливі речі, і я погарячкувала і схопила його щоденник.
Я вирвала сторінку. Мені було дуже соромно.
Пізніше я пішла його шукати,
тоді й почула його сварку з Елсі прямо тут.
Я пішла, але одразу ж повернулася, бо сутичка була жорстока.
Тоді я його й побачила.
Ось тут.
Мертвого.
Вони його вбили.
Хто?
Вони.
- Ні! - Ні!
Вони обидва були тут, у кімнаті,
усе було саме так, як ви сказали.
Вони сварилися, вона кинула в нього вазу.
Не влучила. Порізала йому лице.
Потім прийшов Брюс і вдарив його годинником.
Вони мені сказали.
Як щодо отрути?
Вона була для її чоловіка. Він руйнував їй життя.
Він хотів, щоб я втратила роботу, хотів зруйнувати мені життя.
Вона вирішила його вбити.
Я хотіла його вбити!
Це вона сказала.
Вона пішла в повітку, коли гадала, що ніхто не бачить,
і знайшла отруту.
Подзвонила звідти м-ру Вінтеру, щоб сказати,
що довго прибиратиме Спальню Лінкольна.
Коли ж вона піднялася сюди за кілька хвилин
і зустрілася з ним,
то зрозуміла, що втратить роботу, і злетіла з рейок.
Тоді вона й кинула вазу. Потім уже була отрута.
Крові багато не було, тож вони вирішили, що можна видати це за самогубство.
Це його ідея.
Вони все інсценували. Як ви і сказали.
Чи майже так.
Взяли склянку в сусідній кімнаті.
Налили йому в горло отруту.
А решту вилили у квіти.
Оце так чортівня.
Було дві склянки.
Інша була моя. Мені треба було випити.
Через записку.
Я не знала, що робити.
Мені було дуже їх шкода.
Знаю, це звучить божевільно, але вона виглядала
нажаханою.
У неї є дочка.
Він просто намагався її захистити.
Сторінка, яку я випадково вирвала з його щоденника,
була схожа на записку.
То не записка, але скидалася на неї.
І я розуміла, що вона може допомогти їм продати цю історію,
тож дала записку їм.
Він запхав її в піджак м-ра Вінтера
й відніс Вінтера.
Він повернувся, усе прибрав. Я допомогла.
Зібрав шматки вази, пропилососив.
Ви забули склянки.
- Були помилки. - А годинник?
Він його взяв, щоб позбутися.
Тоді вони придумали свої історії. Ідеально суперечливі.
І двері.
Нащо закрили двері?
Паніка.
Коли ви розслідували на третьому поверсі, я не хвилювалася.
Думала, що це все.
Але коли ви спустилися сюди, перш ніж піти, я захвилювалася.
Навіть коли ви пішли, я боялася, що ви повернетеся.
Або хтось інший.
Просто хотіла, щоб кімната виглядала інакше.
Щоб сприймалася інакше.
Я намагалася їх захистити.
Мені дуже шкода м-ра Вінтера.
І чесно, дуже шкода їх.
А втім...
Пробачте.
- Моргання. - Так.
Виглядай. Моргання.
Що?
Ви були дуже близько.
Дуже.
Ти мене неочікувано вразила, Ліллі.
Така розумна. Так швидко мислиш.
Неймовірна гра.
Сьогодні, того вечора,
підступніше, ніж я могла уявити.
Що відбувається?
Майже. Я б знайшла тебе якось інакше. Однозначно.
Але ти була так близько.
Знищена тим єдиним питанням, яке безжалісно запитує птахолюб.
Чому? Чому ти закрила цей прохід, Ліллі?
Щоб стало приємніше?
- Треба було сказати щось краще. - Я...
Бо була інша причина. Бо ти щось приховувала.
Щось із твоїми відбитками.
Щось, що доводить, що ти вбила Ей. Бі. Вінтера.
- Детективко Капп! - Мені шкода, пане президент.
От хрінь!
Я маю подзвонити татові.
Навіщо?
Через годинник.
Нащо ти це зробила, Ліллі?
А це можу і я розказати, хіба що...
Чому б мені не почати, а ти тоді продовжиш?
Вона зробила це, бо ненавидить вас. Я говорю про вас, пане президенте.
Але маю на увазі всіх вас.
Дім. Так, сам дім.
Фізичне місце. Бачили, що вона зробила з Блакитною кімнатою?
Таке робиш тільки тоді, коли ненавидиш місце.
А ще будинок як концепцію.
Та інституцію. Вона його ненавидить.
Історію. Традиції. Персонал. Те, що вони представляють.
Америку, певно. Вона це ненавидить, а м-ра Вінтера —
найбільше, бо він представляв те, що це представляло,
він стояв у неї на шляху і був там довгий час.
Він саботував Різдво-добропочуття.
Вона хотіла перевинайти Білий Дім.
Знести його. Можливо, буквально.
А він любив дім і дбав про нього,
про людей і труби, і витвори мистецтва, і бюджет.
І він дбав про вас, пане президенте, і про вас, пане Морґан,
і звичайних американців, які приїжджали на екскурсії з усієї країни,
а для неї це все була дурість.
Гарно виходить?
Вона вбила м-ра Вінтера, бо ненавиділа його, а ще боялась.
Хочете знати чому? Ось чому.
Бо в ніч державної вечері вона дізналася,
що він хоче її викрити.
Саме цю сварку м-р Ґомез чув в офісі м-ра Вінтера.
Там був не Гаррі Голінджер. Там була Ліллі Шумахер.
І вона щойно розказала вам, що так і було. Визнала це.
Бо це була найгеніальніша дика спроба
підставити Брюса й Елсі.
Багато її слів були правдивими. Вони посварилися.
Він сказав жахливі речі. Вона вирвала сторінку з щоденника.
- Це все правда. - Що означає «викрити її»?
Тобто розказати вам і м-ру Морґану про всі егоїстичні, абсурдні та лихі речі,
які вона зробила, про які ви навряд знали,
які він методично задокументував у своєму щоденнику.
Уся брехня, перекручування та потурання,
та загалом гівняна поведінка — усе тут.
І це її налякало.
Перепрошую.
Вибачте. Справді?
Це все? Усе, що у вас є?
Так, ми посварилися.
Визнаю. Ми посварилися.
Усі сварилися з Ей. Бі.
І так, він був пригнічений, як і я.
Гадаєте, я вб'ю його,
бо він викриє мою «гівняну поведінку»?
Серйозно?
Бо він щось бовкне Перрі та Елліоту?
Вони однак повірять мені. Світ не так влаштований.
І, по-друге, мені начхати.
Я багата. Ось секрет, народ. Багатим людям начхати.
Я не сумуватиму за своєю зарплатою в $114 000 чи скільки там вона,
яку я віддаю на доброчинність, до речі.
Для мене це можливість служити народу.
Ясно?
Тож звільніть мене.
Так, Ліллі, гадаю, це і станеться, тож дякую.
І ти справді окреслила чудові ідеї. Так.
Справа в тому, що питання не лише у твоїй поведінці.
Розумний м-р Вінтер знав, що треба показати більше, і це було неважко.
У щоденнику було кілька сторінок,
які я спочатку не могла зрозуміти.
Якась хуртовина з цифр і букв, майже пазл,
певно, це було зроблено спеціально, щоб приховати роботу.
Але я розгадала, що це.
Бо я вправна в пазлах.
Це всі гроші, які ти розікрала.
Вкрала.
Де взяти на це гроші? На це немає бюджету.
Де взяти гроші?
З іншої купи грошей. Так працюють гроші.
Ти багата, але ось ще одна новина про те, як працює світ.
Багаті люди постійно крадуть гроші.
Часом так вони й отримують статки.
Здогадуюся, що твої крадіжки скоріше пов'язані
з лінню, зарозумілістю й презирством до системи, та хто знає?
І це були не лише гроші.
Ці номери?
Це різні кримінальні статути та етичні норми,
про порушення яких знав м-р Вінтер, тобто ти забезпечила контракти
на користь різних постачальників
та людей, яких ти запрошувала в Білий Дім
і які радили переміщати американських урядовців під час державної вечері.
Гадаю, м-р Вінтер сказав усе це тобі в офісі.
Я все їм розкажу!
І я гадаю, що ти дуже сильно обісралася.
Гадаю, саме тому ти хапала його щоденник.
Саме тому, коли ти вийшла того вечора з його офісу,
стояла в коридорі
і читала сторінку, яку випадково вирвала,
ти вирішила його вбити.
Інсценувати самогубство.
Чи вбила б ти його,
якби не вирвала ту сторінку і не зрозуміла, що можна з нею зробити?
Можливо. Неможливо сказати. Та і справи не стосується.
Уся кримінальна діяльність — це мотив плюс нагода.
І ти побачила нагоду.
Твої проблеми зникнуть, бо зникне м-р Вінтер,
а тоді ти зможеш переробити всі кімнати,
звільнити персонал і стане чудово,
і не доведеться два роки сидіти в залі суду з гівняним освітленням,
поки твій чудовий адвокат не змусить проблему зникнути.
Це було легше. Веселіше.
І розумніше. Ось і все.
Жереб було кинуто.
Усе інше ми знаємо.
Це ти проводила нетоксичну,
безхімічну ініціативу зі свідомого озеленення,
щоб це не означало,
тож ти пішла в повітку зі склянкою, що розбилася,
взяла бокальчик сестри Емілі, заповнила його паракватом, гарний вибір,
подзвонила м-ру Вінтеру: «Зустрінемося в Жовтій кімнаті.
Спробуймо поговорити. Я вибачуся». І щось ще, щоб він погодився.
П'ять хвилин.
Упевнена, він відчував, що може статися щось погане.
Як пташки відчувають
зміни в тиску, коли наближається буря.
Я помру до кінця ночі.
- Ти подзвонила в Секретну службу. - Дзвінок о 21:22.
- Вигнала їх з другого поверху. - Нам сказали піти.
Тоді ти пронесла отруту в сімейну вітальну,
почекала, поки Елсі піде,
а тоді зайшла зі своїми напоями.
Скотч для тебе.
Паракват і скотч для Ей. Бі.
І ти повернула йому сторінку з щоденника. Передсмертну записку.
Спостерігала, як він кладе її в кишеню, а тоді приступила до роботи.
Причаровувала його.
Сумніваюся, що він купився, але м-р Вінтер не був цинічною особою.
Навряд він думав, що можна бути настільки злобним,
але він багато бачив, знав про жорстокість і дріб'язковість, і зарозумілість.
Певно, більше, ніж будь-хто з нас уявляє.
Але навіть після усього цього
він однак хотів дати тобі шанс.
І це коштувало йому життя.
Вінтер випив отруту й одразу зрозумів, що це,
тож вилив решту в троянди,
але паракват працює швидко, він неймовірно болючий,
і його захитало.
Упевнена, ти мало знаєш про отрути,
але, певно, достатньо, щоб зрозуміти, що випите
його не вб'є, тож ти кинула вазу.
Промахнулася, але ще більше його приголомшила,
тож ти взяла годинник. Ось і все.
Ей. Бі. помер, а тобі треба було швидко йти.
Тож ти схопила годинник і сховалася в проході,
але ж той чортів годинник, так?
Що ж робити?
Здоровенний, дивний, з кров'ю і тріщиною,
ти не могла пройтися з ним чи кудись покласти.
Аж тут Елсі з Брюсом знайшли тіло,
а ти й подумати не могла, що вони так прикро зрозуміють дії одне одного.
Ти думала, що за 30 секунд прийде Секретна служба й тебе зловлять.
Тож ти заховала годинник у комірчині
в проході, що була навпроти тебе,
почекала, поки вони підуть, а тоді почимчикувала
через Кімнату угод до великих сходів.
І ти була вільна.
Ти приєдналася до вечірки,
але той годинник з'їдав тебе зсередини.
А якщо вони там? А якщо знайдуть?
Час минав,
і ти зрозуміла, що всі мовчать про мертве тіло.
І повір мені, мертве тіло здійняло б багато галасу в Білому Домі,
особливо в ніч державної вечері.
Тож ти пішла подивитися, що відбувається. Перенести годинник, якщо вийде.
Ти піднімаєшся, а тут нічого нема.
Ні Вінтера. Ні розбитої вази. Нічого.
Тільки інженер Брюс Ґеллер,
який шукає течу з кімнати Тріппа.
Що в біса відбувається?
Вінтер був живий? Що сталося?
Ти була щиро здивована, схвильована,
саме це інші й бачили.
Я шукала його всюди, у кожній кімнаті.
- Занепокоєна. - Схвильована.
Не в паніці, а схвильована.
Що я бачила...
Ніяк не знайду Ей. Бі.
Так, виявляється, ти чудова акторка,
але справа була в іншому.
Ти панікувала.
Коли я приїхала, і почали з'являтися деталі того, що сталося
з м-ром Вінтером,
що він імовірно вбив себе в Ігровій —
це було резонансно, приголомшливо, але це було чудово.
Тебе зняли з гачка.
Коли я почала переносити розслідування на другий поверх,
як ти й сказала, ти почала трохи хвилюватися,
але я швидко пішла,
і ти зробила останній крок, щоб поховати докази —
закрити їх назавжди, якщо пощастить.
Це був геніальний план, ти заслуговуєш на визнання,
але тобі вдалося зайти так далеко
тільки через дивні непорозуміння та прикру поведінку
стількох людей у домі.
Тож це командні зусилля.
Ти їм завдячуєш.
Хоч ти їх і ненавидиш.
Ось чоловік, який помер.
Прямо тут. У цій кімнаті.
Я багато почула про нього від вас.
Можна багато дізнатися про людину з її письма та того, чим вона дихає.
Він був складною особою,
недосконалою і важкою, дуже відданою,
розумною і дбайливою,
великою скалкою в дупі
й нескінченно щедрим на думки.
Він страждав за життя і продовжував жити.
Мені шкода, що я не знала його.
Він любив цей дім.
Я не знала його, але знаю це.
Він любив людей, які тут працювали, поважав їх, розумів їх,
цінив їх, бачив їх, бачив, хто вони, звідки вони,
чим вони пожертвували, щоб бути тут, чому вони тут.
І знову те питання. Чому?
Чому вони тут? Чому він був тут?
Задля вас, пане президенте.
І вас, м-ре Морґан.
Заради всіх присутніх.
Заради всіх нас.
Для Вінтера не було ніяких «ми проти них». Справді. Лише «ми».
Один дім. Одна сім'я.
Один неідеальний союз, що намагається працювати, виживати.
Він у це вірив.
Дивіться, я лише детективка,
але я гадаю, що в це варто вірити.
А вона в це не вірить.
Ось чому вона так лажає.
А ще вона вбивця.
Я досі невпевнена, чия це юрисдикція,
тож заберіть її, хто-небудь.
- Це буду я. - Так. Розслабтеся.
Це справа Бюро. Я займуся.
Ліллі Шумахер.
Її не було навіть у моїй трійці.
У мене був швейцарець, хлопець із сіллю і хлопець з водою.
А в тебе?
Дай вгадаю.
- Еге. - Я віддана.
Як щодо Гаррі?
А що з ним?
Він зіграв у цьому роль?
Ні. Тріпп Морґан мав рацію. Він засранець.
- Гаразд. - Він був дуже грубий до м-ра Вінтера.
Хотів виштовхати мене зі справи.
Не мав права обшукувати офіс м-ра Вінтера.
Гадаю, він скоріше тривожна політична тварина, а потім усе інше.
Але конспірологія — маячня. Вибачте, сенаторко.
Нічого. Засідання закрите.
Віддам йому належне — він повернув мене у справу.
Люди складні.
Чому Ліллі звинуватила Брюса й Елсі?
Чіплялася за соломинку.
Вона знала, що я знаю, що це вона. Знала.
- Коли ви зрозуміли? - Я знала, коли знала. Це не загадка.
У якийсь момент перестаєш не знати й починаєш знати.
Бачити.
Коли саме? Я не знаю.
Я запідозрила Ліллі,
коли вона сказала, що бачила сварку Елсі й Вінтера у Жовтій кімнаті.
Я була в коридорі й бачила, як він свариться з кимось у Жовтій кімнаті.
Елсі сказала, що двері були зачинені.
Він сказав закрити двері.
Їй не було сенсу вигадувати.
І саме це всі говорили про Вінтера.
Він намагався вирішити суперечки за зачиненими дверима.
Він не любив сваритися на людях.
Намагався цього уникнути.
Він заводив вас, зачиняв двері.
Як Ліллі могла бачити їх у коридорі, якщо двері були зачинені?
Це було підозріло.
Однак вона бачила, бо дивилася з сімейної вітальні,
де змішувала свою отруту.
А коли Джасмін сказала, що дзвінок щодо дверей
поступив від Елліота, я відчувала, що це Ліллі.
Я чула її пародію, і я ніколи не підозрювала Елліота.
А потім вона моргнула.
Не через годинник, а коли сказала, що бачила,
як Брюс кладе записку Вінтеру в кишеню.
Ліллі не було в Ігровій, коли я витягла записку.
Вона не знала, де та була, хіба бачила, як Вінтер її кладе,
а так і було.
Що ж, час їхати?
Відлітаю за три години.
- Котрий аеропорт? - Даллес.
Тоді краще вже їхати.
Дякую, детективко Капп. Я вже дуже давно цим займаюся,
але ще не бачив подібних вам.
Я тобі дещо приніс.
Для поїздки. Не відкривай тут.
Мені шкода того, хто буде поруч з тобою в літаку.
Дякую.
За все.
Мені треба зупинитися.
Упевнена? У нас є час?
У нас є час.
П'ять хвилин.
Я розкрила справу.
- По-сусідству? - Так.
Чудово. Я думала, ви повернулися через Клайва.
Ні.
Це означає, що чоловік мого сина заїде назад?
- Президент Сполучених Штатів? - Так.
Заїде.
А тут було так гарно.
Вибачте.
Хто це зробив?
Стривайте, не кажіть.
Те огидне дівчисько з характером?
Так.
Могли просто спитати мене.
- Детективко... - Я попрошу принести горілки, міс Кокс.
Ви вправна.
Так і є.
Найкраща.
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ АНДРЕ БРАУЕРА
Переклад субтитрів: Тетяна Лаховська