- Hur känns det? - Som om jag kommer att vinna.
- Du vinner ju aldrig. - Men det känns så.
Hur blev du så dålig på det här?
Övning. Du kommer inte tro det, men som barn
brukade jag spela på ett magnetiskt backgammonspel i bilen.
Jag förlorade mot min far medan han körde.
Han såg inte ens brädet, och ändå förlorade jag.
Det tror jag definitivt på. Varför inte?
- Han fyller år idag. - Din pappa?
- Ja, jag insåg precis det. - Grattis på födelsedagen, pappa Wynter.
En gång till?
Han skulle bli...
157?
- Tack. - Jag räknar bara.
- Toppen. - För hur länge sen gick han bort?
Femtiofyra år i mars.
Jäklar.
Jag är ledsen, A.B.
- Hur gammal var du? - Elva.
Han och mamma dog i en bilolycka när jag var 11.
Det var inte backgammon-relaterat. De var bra föräldrar.
Du är alltid på mig om det. "Varför har du ingen familj?"
Det är därför.
Jag hade
en familj.
Varför lät du mig prata så där, A.B.?
- För att du skulle få dåligt samvete. - Det har jag.
Jag borde nog stå över. Jag måste styra upp den här kvällen.
Försöka att inte döda nån. Eller bli dödad.
Du.
Du har en familj. Det vet du väl?
Allt det här.
Mr Wynter.
George. George. George.
- Inga allergier? - Så sa hon.
Utmärkt.
Vem är det här?
Skicka upp A.B. Wynter nu! Det är stopp i toaletthelvetet!
Du är en Gammal man-robot från planeten Vaktmästare,
så det kanske inte...
- Jag skickar upp en tekniker. - Tack.
Och jag pratar med din bror i morgon.
Jag försöker göra nåt stort här, men du har aldrig förstått det.
Och om du står i vägen för mig igen kommer jag att döda dig!
Nej, jävlas inte med mig.
Halva jävla Australien kommer på den här festen.
Jag måste ha Harry Styles ikväll.
Vi är körda! Ingen vill spela i det här skithuset.
- Ja? - Vi har ett problem.
- Valentina Motta. - Följ med oss.
- Släpp dem. - Det är mot reglerna.
- Vem bryr sig? - Jag.
Har vi ingen musikgäst?
Ursäkta avbrottet. Vi har en avbokning.
- Ja, okej. - Jag ordnar det. Lincoln-sovrummet.
Skitsnack! Jag följde alla regler.
Jag frågade ju om allergier. Ta ut de här blommorna!
- Varför måste jag städa upp efter Tripp? - Ursäkta oss.
Varför just jag? Eddie kunde ha löst det. Min son fyller år.
Det är det här jag menar. Var det nån annan... Ditt jobb suger.
- Rollie, byt. - Den här vägen, sir.
Byt plats på de här två. Tack.
A.B., en krasch vid södra porten.
Det kom därifrån. Vi har agenter där.
- Sheila sitter... - Vad gör hon?
- Du är bortplockad. - Dra åt helvete, A.B.!
Det är ett problem med kängururna.
Du tar inte bort mina kängurur.
- Jag har inte tagit nåt från dig. - Inte du.
Han!
...ska inte vara så. Nej. Jag tänker avslöja dig.
Jag tänker berätta allt för dem! Allt!
Mannen jag ville träffa. Jag pratade med Marvella om desserterna...
Jag slutar inte. Jag kan inte lämna huset så här.
Inte efter ikväll.
Du ska förbereda Lincoln-sovrummet åt Kylie Minogue.
- Okej. - Tack.
Utrikesministern, allt väl?
Hallå? Ge mig fem minuter.
Jag kommer att vara död innan kvällen är slut.
Du måste härifrån nu. Ta det där senare. Nu går vi.
- Ja? - Kom till Gula ovala rummet.
- Du är en gammal man... - ...kommer jag att döda dig!
- Det är det här jag menar... - Inte du. Han!
Dra åt helvete, A.B.!
- Tror du att det hände här? - Jag är nu övertygad om det.
- Detektiv Cupp? Är du redo? - Jag har ett flyg att passa.
Jag förstår. Vi är redo för dig.
- Det är en jättemyrpitta. - Vad är det?
- Fågeln jag ska se. Mitt flyg. - Okej.
Det låter som en väldigt stor myrpitta.
Enorm jämfört med andra fåglar i underordningen subosciner.
Den är stor.
Jag uppskattar att du kunde inställa dig inför kommittén idag.
Som du vet har vi undersökt Vita husets förste vaktmästare A.B. Wynters död.
Jag har hört det.
När vi inledde förhören hade utredningen avslutats,
och officiellt sett hade mr Wynters död avskrivits som självmord.
Vi lärde oss genom en rad svåra förhör...
Senatorer!
...som jag tar fullt ansvar för,
att omständigheterna kring mr Wynters död var mycket mer
komplicerade.
Dessvärre lärde vi oss det lite sent, för du hade redan åkt.
För att hitta en jättemyrpitta.
Den största fågeln inom underordningen subosciner,
som jag förstår det. Men nu är du tillbaka.
Och du gick med på att komma hit idag för att rapportera
att en misstänkt har gripits i din utredning.
- Det stämmer. - Och namnet på den misstänkte?
Vi är bakom lyckta dörrar idag, med tanke på den känsliga frågan.
Ja, okej.
Men vill ni inte höra hur jag listade ut allt?
- Nåt saknas från Gula ovala rummet. - Ja.
- En vas ur en uppsättning. - Franskt porslin från 1823.
Den saknas väl sen 11 oktober, då mr Wynter hittades död?
Det stämmer.
Ni kommer inte att hitta den. Den är trasig. Beklagar.
Detektiv Cupp, det är inte det enda som saknas från rummet.
Jag vet.
- Jag letar efter en klocka. - Okej, visst.
Vad sägs om den här?
Nej, en speciell klocka.
Jaha, jag förstår.
Alla rum har en klocka på spisen, utom i Gula ovala rummet.
Jaså, den klockan. Franklin-klockan. Nej, den är borta.
- Vet du var den är? - Nej.
Har du en bild på den?
SAKNAS!
- Det var en stor klocka. - Ja.
- Får jag ta den här? - Nej.
- Gula rosor? - I en vas vid dörren.
- Ja, jag minns dem. Självklart. - De var vissna.
Jag hade inte kallat dem vissna.
- Utan? - Brända.
Brända?
Vackra, färska blommor som torkade ut på två dagar. Brända.
- Vad kan orsaka det? - Nåt starkt. Kontaktverkande herbicid.
- Kanske paraquat. - Paraquat.
- Det gissar jag på. - Har du det här?
Har jag industriellt ogräsmedel i rummet där jag gör fina buketter? Är det frågan?
- Dessvärre, ja. - Nej, det har jag inte.
Men jag vet var det finns.
Paraquat? Det får vi inte använda längre. I stort sett inga kemikalier.
För ett år sen tvingades vi slopa alla gifter.
- Vi utövar "medvetet trädgårdsarbete". - Vad är det?
Ingen aning. Men vi fick göra oss av med alla bekämpningsmedel.
Men på tal om det tror jag inte att nån kom förbi och tog hand om det.
Om nåt är kvar borde det stå här borta.
Jag antar att det är kvar.
- Det är riktigt konstigt. - Ja.
- Vet du vad jag tänker säga? - Ja.
Så konstigt.
Kvällen mr Wynter mördades och vi var här tillsammans
kändes det som om nåt hade flyttats här. Du nämnde det.
Det är nåt fel med den där hyllan. Du vet inte vad, men det stör dig.
- Nåt är annorlunda. - Jaså, det. Ja!
Kan du följa med oss?
Herregud!
- Känns den igen? - Från mitt skrivbord. Varför...?
Svårt att förklara.
- Kan jag få den? Den är min. - Den innehåller paraquat.
Jaha. Min syster gjorde den åt mig.
Nu är den ett mordvapen.
Okej.
Du kan behålla den.
- Jag går nu. - Tack, Emily.
- Var är vi? - I Gula ovala rummet.
- Nej, jag menar, vad gör vi? - Vi letar efter ledtrådar.
- Vad är det där? - Det är en liten tumlare.
- Förstår du vad jag menar? Inte alls? - Nej.
Igår kväll satt Bruce och Elsyie där.
Du valde mellan Bruce och Elsyie. Dödade Bruce eller Elsyie A.B. Wynter?
Nu har vi en liten tumlare och varken Bruce eller Elsyie. Kommer vi närmare?
Närmare vad?
Att ta reda på vem som dödade A.B. Wynter.
Jaså. Ja.
Ja!
Nån gick till skjulet under statsmiddagen.
I jakt på gift. Hen tog med sig ett riktigt glas.
Glaset föll till marken eller gick sönder.
Det ersattes med det här.
Hen hittade giftet, paraquat, och hällde det i den här.
Hen ringde A.B. Wynter på hans kontor och kom hit.
Dit och sen hit.
Jag såg två glas den kvällen. Ett på soffbordet, ett på sidobordet.
Det på sidobordet innehöll nog giftet, och det hälldes ut på blommorna.
En del av det fick Wynter antagligen i sig.
Nån kastade en vas. Jag tror att den träffade den här väggen.
Den vasen är borta.
Den andra står där. Och det finns fördjupningar här.
Jag gissar att den skulle träffa Wynter,
och det var därför han hade små skärsår i ansiktet.
Och när det inte fungerade plockade hen upp nåt tungt.
Kanske ljusstaken, men den var nog inte tung nog.
Jag tror att ljusstaken föll ner när mr Wynter snubblade in i bordet
efter att ha druckit giftet. Jag tror att det tunga föremålet var klockan.
- Det finns ingen klocka. - Precis. Och det här är nog anledningen.
- Tror du att klockan är mordvapnet? - Ja.
- Du sa att det var giftet. - Det är ett slags mordvapen, sa jag.
- Vi måste hitta klockan. - Ja.
- Vet du var den är? - Nej, men jag vet var de inte letade.
En klocka?
Nej. Jag måste nog svara nej. Ingen traditionell "klock-klocka".
Varför luftcitat? Vad är en "klock-klocka"?
- Jag vill inte råka illa ut. - Ingen fara. Vi är polisen.
Okej. Jag har en fin pjäs här.
Snarare en skulptur av en kille med klockliknande element.
Varför har du den?
Jag tog den från biblioteket för ett tag sen.
Jag hörde att Wynter letade efter den, och han var redan ganska upprörd på mig.
Han skulle ju sluta, så jag tänkte vänta tills dess
med att ställa tillbaka den. Och sen blev det inte så.
Så här är vi nu. Jag kan inte avgöra om den är cool.
Kan du inte?
"Sluta"? Du sa att mr Wynter skulle sluta, men gjorde inte det.
- Sluta jobba här. - Gå i pension?
- När sa han det? - Nån gång under min tid här.
- Du har bott här i ett år. - Satan. Allvarligt?
- Var hörde du det? - Ute i korridoren.
Har ni korridorsmöten eller nåt?
Jag vet inte. Kanske av den gamla tanten eller av aset som jobbar för min bror.
- Det kan vara många. - Nej, jag pratar om aset.
Världens största as.
Va? Jag vet inte vad fan pratar han om.
Den där snubben är galen. Det vet ni väl?
- Hörde du inte att Wynter skulle sluta? - Nej.
Men jag har inte full koll på personalsituationen,
för jag försöker hjälpa president Morgan att styra det här jävla landet.
Är ni nära?
För när du frågar mig om Wynters pensionsplaner
låter det inte som att vi är nära.
Vänta lite. Den där kvällen när han dog, när hon kom hit,
och jag bad henne spärra av och hon sa nej...
- Vem pratar du om? - Jasmine Haney.
Hon gormade om att hon hade jobbat här i 11 år...
Jag trodde att jag skulle bli förste vaktmästare,
men det klargjordes för mig ikväll
att det inte sker inom överskådlig framtid.
Så höll hon på tills jag visade Wynters kopp.
Jag vet inte om det är relevant.
Kvällen då mr Wynter dog gav han Jasmine en chockerande nyhet.
Jasmine Haney skulle bli nästa förste vaktmästare.
Alla visste det. Hon visste det. Han skulle sluta, hon skulle ta över.
Men det senaste året kände vi hur han blev allt vagare. Han sa inget exakt datum,
men tidpunkten flyttades hela tiden framåt.
Först var det julen.
Sen terrorattackerna den 4 mars. Han kunde inte sluta då.
Sen var det påsk.
- Den fjärde juli. - Sen kom julen igen.
Jag kände Jasmines frustration. "Håll ut", sa jag.
Han behövde bara lite tid. Det skulle ske snart.
Och jag trodde på det. Hon med. Tills den kvällen.
Jag slutar inte. Jag går inte i pension. Inte på ett par år.
Vilken chock. Och hon var förbannad.
Va?!
Jag vet.
År? Jag har väntat i flera år. Jag väntar inte flera år till.
Prata med honom, bara.
Jag har pratat färdigt. Det leder ingenstans.
Gå där vid hans sida. "Ja, sir. Nej, sir. Låt mig ta hand om det, sir."
Städa upp i hans jävla röra.
- Hon pratade med honom, men förgäves. - Det var inte mycket till samtal.
Sen fick hon inga fler chanser.
- Jasmine Haney? - Ja.
- Förvånade det dig? - Jag blir sällan förvånad.
Men jag erkänner att det gjorde saker och ting mer intressant.
Jag hade identifierat flera personer
som jag trodde kunde ha varit inblandade i mr Wynters död. Och nu hade jag en till.
- Nån av de här. - Det är hon.
Hon har det renaste, starkaste motivet. Vi hörde det precis.
Hon hade åtkomst och det är helt logiskt.
Hon berättade allt, visade oss allt, formade allt.
Vi pratar om en massa andra, men ibland har man det rakt framför sig.
Nåt som passerar obemärkt.
Det uppenbara. Det man har framför sig men inte ser.
Ja, jag håller med.
Men exakt hur?
Och när? Agerade hon ensam?
Allt blir mycket mer logiskt om andra också var inblandade.
Jag vet att det är konstigt, men såg ni Mordet på Orientexpressen?
Den nya? Jag har inte sett nån av dem.
- Varför frågade du? - Jag läste boken.
Inte jag, men det är inte poängen, utan vad hände?
- Boken är bra. - Okej, jag ska läsa den nån gång.
MORDET PÅ ORIENTEXPRESSEN
Okej, det där var konstigt.
Det visade sig att alla var delaktiga. Alla misstänkta. Vilket får mig att undra.
- Vänta, håller du med mig? - Va?
- När jag sa att det var nåt obemärkt? - Ja.
Du höll med mig förut, men då drev du med mig.
Ja.
Ja. Så du drev med mig förut, men inte den här gången?
Nej.
Jag ska bara gå tillbaka till där jag började.
Ibland har man det rakt framför sig. Nåt som passerar obemärkt.
Det uppenbara, det man har framför sig men inte ser.
Ja.
Jag håller med.
- Är det där...? - Ja.
A.B. Wynters dagbok?
Där på hyllan, i ett rum som ingen annan brydde sig om.
För vad är det enda stället ingen letar på?
Jag använder en burk som ser ut som en colaburk,
men man kan skruva av botten.
Det var inte det du menade.
Rummet med böckerna. Ingen bryr sig om rummet med böckerna.
Jag borde ha insett tidigare att de var där.
Hans anteckningsböcker och dagböcker såg ut som gamla böcker.
Han skrev ner allt i dem.
Biblioteket, mr Wynters favoritrum. Han kom förbi varje morgon.
Det var det sista stället han besökte innan han gick.
Jag såg det inte, och det var därför han gjorde det.
- Läste du dem? - Jag försökte.
Och?
Och de var roliga, bildade, självkritiska, oväntat generösa, gripande.
Han var uppriktig med sina känslor, många positiva, vissa negativa.
Hans förakt för Lilly Schumacher förvånade mig inte, bara intensiteten.
Hans relation med mr Gotthard hade surnat. Han gillade inte Tripp.
Marvella och knivar var en dålig kombination.
Sheila och vodka likaså.
Han hade en liggare med akronymer och siffror som jag inte förstod då,
men de var mycket avslöjande.
- Så de hjälpte dig? - Mycket. Och sen kom jag till sista sidan.
- Vad stod på sista sidan? - Ingenting.
Självmordsbrevet.
Men det var inget självmordsbrev. Fast jag visste inte det då.
Förlåt, kan det ha varit ett självmordsbrev?
Jag trodde inte på att mr Wynter tog livet av sig.
Men den här lappen såg ut som ett självmordsbrev.
Men tillsammans med resten av sidan stod det klart att det inte var det.
Jag kunde inte förklara det än.
- Rev han ut den själv? - Eller nån annan?
- Av misstag? - Avsiktligt?
Visste nån att böckerna fanns här?
- Vem? - Angie.
- Jasmine. - Varför hade han det på sig?
Hur hade han det på sig? Om han dödades i Gula ovala rummet,
varför hade han ett självmordsbrev på sig i spelrummet? Var det bara en slump?
Vad kom ni fram till?
Ingenting, för just då tog det hus i helvete.
Övervåningen. Nu.
Det är jag. Jag gör bara min grej.
Jag är inte glad.
Det är inte bra, för du är den viktigaste personen i världen.
- Varför är du inte glad? - Vad gör du här?
Vem släppte in dig i huset igen?
Vill du svara?
- Okej. Ja. Innan alla börjar peka finger... - Harry.
Det var inte en persons beslut. Det fattades mellan olika parter.
- Du ringde mig. - Harry!
Ja! Okej. Jag bad detektiv Cupp att komma tillbaka.
Herr president, det är viktigt att det här blir löst.
Skadorna efter senatsförhören...
- Du berättade inte ens. - Du bor inte här.
Det är Vita huset. Jag är presidenten. Visste du?
Nej.
Inte jag heller. Och det är vår jurisdiktion.
- Vad i helvete? - Det är det inte alls.
- Vad gör campingvärden här? - Nationalparkspolisens jurisdiktion...
...är en jävla bergskedja.
Det är en vanlig missuppfattning.
Det är polisens jurisdiktion. Det är därför jag är här.
- Ser du uniformen? - Vi kan inte missa den.
Alltid i uniform. Sover du i den där?
Den ingjuter respekt, till och med när jag sover i den.
Jag är alltid i tjänst.
Den här tavlan hängde i Röda rummet mordnatten.
Och tavlorna som var här hänger nu i Gröna rummet.
Målningen som hängde i Gröna rummet, där en av de målningarna är nu,
är nu i Röda rummet.
Så många färger. Är det här viktigt?
- Ja. - Varför?
För nu vet jag exakt hur A.B. Wynter blev dödad.
Du löste fallet.
Nej, jag hade löst en del av fallet. En mycket viktig del.
Jag visste hur, men jag visste inte vem.
Men nu visste jag hur jag skulle lista ut det med.
Jag bad presidenten om två timmar.
Om han gav mig två timmar och tog med alla på listan jag gav honom
till Östra rummet, skulle jag berätta vem som dödade A. B. Wynter.
- Och? - Han gick med på det.
- Vad behövde du två timmar till? - Fågelskådning. Och några lösa trådar.
Elsyie Chayle. Det stämmer.
Detektiv Cupp vill träffa dig, och du ska nog ha skor på dig.
Ja.
Utmärkt val.
Och jag behövde immunitet för nån som skulle komma dit.
- I gengäld gick du med på att komma hit. - Precis, senatorn.
Är hon här?
- Var är hon? - Hon är på plats.
Kom igen!
Jag fick fiskkråkan, dunspetten och rostpärlugglan.
Och det vet jag att polischef Dokes tycker är spännande.
Det är alltid bra att få en uggla.
Tack för att ni kom.
Jag uppskattar att ni har avsatt tid för att komma hit.
En särskild eloge till den mäktigaste mannen i världen.
Tack, herr president.
Du måste fanimej skämta.
Goddagens, kompisar.
Mr Doumbe, tack för att du kom. Jag heter Cordelia Cupp.
Jag är din värd idag.
Några saker innan vi börjar.
Först vill jag bara vara säker på att alla är här för mordet på A.B. Wynter.
Om ni är här för ett annat mord har vi ett stort problem.
Säg till i så fall.
Rör inga föremål eller konstverk eftersom de kan vara värdefulla
och kan ha fingeravtryck från mördaren bredvid er.
Jag kommer att svara på frågor. Vi börjar i spelrummet på tredje våningen,
och sen jobbar vi oss nedåt.
Jag ska förklara allt. Förhoppningsvis har alla har bekväma skor.
Vilken fotbeklädnad som helst vore toppen.
Okej. En sista sak, och det här är viktigt.
Många detektiver, även riktiga,
gör en sorts summering när de redan vet vem som gjorde det. Konstigt, anser jag.
Men jag kan säga att jag inte vet vem som dödade A.B. Wynter.
Jag vet att han blev dödad. Av nån i det här rummet.
Jag hoppas att presidenten sa det. Men jag vet inte vem.
Men jag är säker på att jag vet det när jag är klar.
Så om du dödade A.B. kan du kan inte gå nu, för då vet jag.
Och om du inte dödade A.B. kan du inte gå nu,
för då tror jag att det var du och kan bevisa det,
eller nåt annat, för du gjorde definitivt nåt hemskt. Så spänn fast er.
Ingen utväg.
Vi ses i spelrummet.
- Var det sant? - Vad?
- Att du inte visste? - Absolut.
- Men du trodde att du skulle lösa det? - Det visste jag. Det finns en fågel.
En härmtrast... gör en grej.
Den vet att det finns en insekt i närheten, men inte exakt var.
Så plötsligt flaxar den med vingarna
och får insekten att blinka.
Titta efter det.
Blinkningen.
Vi backar bandet till festkvällen.
Fallet började när din mamma hörde en duns,
kom hit och hittade mr Wynter död.
När jag kom hit 30 minuter senare trodde ni att han hade tagit livet av sig.
Särskilt du.
Vi tror på självmord.
Jag sa att du hade fel och jag hade rätt,
och så har vår relation sett ut ända sen dess.
Det här blir en lång rundtur.
Du kan gå.
Strax efter ankomsten berättade jag varför jag visste att det inte var självmord.
Det finns ingen kniv.
Men det var inte bara kniven.
Blodet på skjortan som mr Wynter hade på sig som inte var hans.
Det var Australiens utrikesminister Rylances blod, och hans skjorta,
som mr Wynter hade bytt bort
till mr Rylance på sitt kontor en timme tidigare.
Anledningen till bytet...
...är fascinerande, men irrelevant.
- Får jag gå? - Visst.
Andra gåtor tog längre tid,
men den första och mest relevanta frågan var den saknade kniven.
Det fick mig att upptäcka att det hade funnits en kniv här.
En bra kniv, och den tillhörde dig, mr Gotthard.
Du avlägsnade kniven från brottsplatsen och försökte förstöra den.
Du har erkänt detta.
Efter det här vill jag prata om att få ett eget kontor.
Ett blad från Libanoncedern
och en massa lögner ledde mig till ms Cannon,
som var här runt tiden för mordet
och drack vodka som hon skulle leverera till ms Cox.
Gav du mamma vodka?
Får jag röka här?
Nej.
Var ms Cannon inblandad i mr Wynters död?
Jag vet inte. Inte än, men hon var här.
Mr Gotthard och ms Cannon var i det här rummet båda två.
Sen fick jag veta ett annat viktigt faktum,
den här gången från en av få personer som inte ljög för mig den kvällen,
rättsläkaren Anne Dodge.
Ms Dodge bekräftade det jag redan misstänkte.
Mr Wynter dog troligen av trubbigt våld mot bakhuvudet, han fick i sig gift,
och han var död innan hans handleder skars upp.
Han skar inte upp sina egna handleder.
För han var död.
Jaha. Okej, jag fattar. Tack.
En sån underlig liten man.
Jag hade börjat tro att mr Wynter släpades in i det här rummet,
och Anne Dodges rapport bekräftade det.
Mr Wynter tog inte livet av sig i spelrummet.
Han dödades inte i spelrummet. Han släpades in hit.
- Varifrån? - Härifrån, rum 301.
På kvällen för statsmiddagen renoverades rum 301.
En falsk renovering beställd av president Morgan och Elliott
för att Harry Hollingers syster inte skulle bo i Vita huset.
Min första ledtråd till att rummet var inblandat
var att låset hade tejpats, vilket föreföll ovanligt.
Ännu ovanligare var att det luktade färg, för det var ju en falsk renovering
för att hålla Harrys outhärdliga syster borta från huset.
Snälla, kan du sluta? Hon är faktiskt trevlig.
Under färgen hittade jag blod, färskt blod,
och sen ännu en otrolig vändning.
En brådmogen ung detektiv som bodde över gatan på hotellet Hay-Adams
såg ett blinkande rött ljus i det här rummet
strax efter att mr Wynter hade dött.
Ett ljus jag kunde spåra till Tripp Morgans handled.
Jävla klocka. Jag har haft problem med den på sistone.
Jag var övertygad om mr Morgans inblandning,
men väntade på att han skulle avslöja sig, vilket han nu har gjort, så tack.
- Tack för vad? - För att du förklarade allt.
Jag sa ingenting.
- Sa han nåt? - Ja.
Fan.
Cupp vill träffa dig.
Jag visste att Tripp var här tack vare den unga detektiven,
men jag var säker på att han inte skulle prata med mig
mer än han redan hade.
- Vid pianot? - Ja.
Men han gillar att prata,
och ibland måste man bara sätta ihop rätt... kombination.
George McCutcheon. Den enastående.
Jag skojar bara. Jag vet att ni är tre.
Läget, George?
Bara en Tripp. Tack gode Gud för det, va?
Har du sett den där polisen? Hon som ser ut som Indiana Jones.
"Bästa detektiven i världen."
Jag skulle möta henne här. Hon har varit på mig, George.
Jag har ingenting med det här att göra.
Med A.B. Inte ett skit.
Han kom till mitt rum och betedde sig helt galet, men det var allt.
Du tittar konstigt på mig.
Får jag berätta en sak, G? Okej? Den där kvällen var jag så packad.
Du festade väl förr?
Ja, du vet.
Så jag festade loss, okej? Min skitbror lät mig inte vara med på hans fest
med australier som vet hur man festar.
Så jag gick till rummet längst bort
så att alla skitstövlar lämnar mig ifred, och jag slocknade där.
Som ett ljus.
Sen vaknade jag.
Det är väl lugnt mellan oss? Vi snackar ju bara. Eller hur?
Okej. Så jag vaknar,
och A.B. Wynter ligger på golvet bredvid mig, död. Död!
Jag bara: "Satan!"
Jag får panik, för jag hade precis grälat med honom i mitt jävla rum,
och nån fejkelektriker vet att vi grälade.
Jag tittar ut i korridoren och ser den där galna, fulla butlerbruden.
Jag tror inte att hon ser mig. Så jag går in igen och hämtar A.B.
Jag är inte stolt över det här. Okej? Inte stolt, men jag lyfter upp honom
och börja släpa honom genom hela korridoren. Jag vet inte vart jag ska.
Jag tar honom till spelrummet och lämnar honom där.
Sen springer jag bort till det andra rummet
och ser en massa blod.
Så jag tar lite färg. Ja, allvarligt. Och jag målar över allt.
Värsta jävla experten. Adrenalinet ger en superkrafter.
Och tydligen kan jag måla!
Så jag är klar nu, okej? Det här är över.
Jag tittar ner på golvet och ser en jävla nyckelknippa.
"Vad i helvete?"
Så jag springer längs korridoren, lättfotad som en panter
för att inte väcka Elliotts mamma.
Jag tog nycklarna och la dem i A.B:s ficka.
Och jag känner ett papper.
Jag tar ut det, och det är ett jävla självmordsbrev.
A.B. tog livet av sig.
Fan! Jag sabbade det. Hade jag lämnat honom hade det varit okej.
Ska jag släpa tillbaka honom? Tänk om nån ser mig? Och jag är packad.
Och nu kanske jag tabbade mig.
För jag håller på att bli galen. Jag hade en puls på 500.
"Okej, det här måste se ut som ett självmord."
Jag öppnar dörren bredvid och går in på konditorns kontor.
Jag vet att han har sina knivar där.
Jag lånar alltid hans knivar, till lite vad som helst.
En gång kortade jag skärpet på en badrock. Jag tog en kniv och bara sågade.
Jag tog kniven, gick tillbaka in i rummet,
och gjorde det satans smutsjobbet, G.
Skar upp handlederna, släppte kniven, la tillbaka lappen och stack.
Och det var allt jag gjorde.
Men som jag sa har jag absolut ingenting med det här att göra.
Nej, jag tror inte att hon dyker upp. Kul att prata med dig, G. Vi ses.
- Det var en stor... - Va?
- Rena skitsnacket! - Använde du mina knivar?
- Min mamma? - Skitbror?
- Du ska få se på galen, full butler. - Fejkelektriker?
Det är ju helt sjukt, Tripp.
Du kanske borde ha bjudit mig på middagen.
Gjorde Tripp det?
Dödade Tripp A.B. Wynter? Jag svarar inte på den frågan. Inte än.
Men jag kan säga att mr Wynter inte dödades här.
Han hade varit död i nästan 20 minuter när Tripp släpade honom längs korridoren.
Än en gång står vi inför samma fråga vi kom in hit med.
Varifrån och av vem?
Och den här gången är det ännu mer otroligt och oväntat.
Varifrån?
Där nerifrån.
Kvällen för statsmiddagen
hittade Kylie Minogue blod i Lincoln-sovrummet.
Jag tror att mr Wynter drogs in i Lincoln-sovrummet, men bara tillfälligt,
för att ge lite vila åt den som hade släpat honom från Gula ovala rummet
och som skulle bära honom uppför trapporna till rum 301.
Varför sa jag att han släpades från Gula ovala rummet?
För det var det du sa att du såg, under ed.
Jag såg honom släpa ut en kropp från Gula ovala rummet.
Så därifrån, det Gula ovala rummet, men av vem?
Du såg det med, mr Doumbe.
- På min advokats inrådan... - Det där behövs inte.
Vem såg du släpa mr Wynter från Gula ovala rummet?
Han!
Aha!
Bruce Geller, den grinige men tydligen älskvärda teknikern,
som hade bråkat med mr Wynter och Tripp den kvällen
och som Lilly såg i Gula ovala rummet 30 minuter senare.
Men när du såg honom, mr Doumbe,
släpade han A.B. Wynter längs den här korridoren.
Varför?
Nu blir det lite mer komplicerat. Bruce trodde att han mörklade ett brott
som han trodde hade begåtts av kvinnan han älskade,
Elsyie Chayle.
Satan.
De hade ett förhållande,
och kvällen för statsmiddagen hittade Bruce Elsyie här, upprörd,
på grund av ett gräl hon hade haft med mr Wynter i Gula ovala rummet.
Mr Wynter var där medan Bruce försökte trösta henne.
Men hon lyssnade inte.
Jag ska döda honom.
Bruce lämnade Elsyie här,
gick längs korridoren till hissen,
men han oroade sig för henne, så han vände tillbaka,
bara för att se Elsyie springa ut ur Gula ovala rummet.
När han själv gick in i rummet hittade han mr Wynter död.
Och som en bra karl
städade han upp, och flyttade mr Wynter från rummet.
Och det såg mr Doumbe.
Det är viktigt att säga att Elsyie har ett helt annat perspektiv.
Hon tror att Bruce dödade mr Wynter. När hon kom tillbaka in i rummet
var mr Wynter redan död, och hon såg inte Bruce när hon gick.
Bruce hade sina egna problem med mr Wynter.
Och hon visste att han var arg över mr Wynters behandling av henne.
Huruvida man tror Bruce eller Elsyie...
- Elsyie. - Elsyie.
Bruce.
Hur som helst flyttade Bruce på mr Wynter. Han släpade honom till Lincoln-sovrummet,
lämnade honom där medan han gick upp och tejpade dörren till rum 301
för att göra det lättare att komma in när han kom med mr Wynter.
Sen bar han upp honom och lämnade honom där.
Jag vet att det var du, för det var du som släpade honom här nere.
Och du är nog den enda som kunde bära mr Wynter uppför trappan.
Och det var dina nycklar som Tripp hittade i rummet.
Så,
nu är vi här,
där allt började.
För jag tror att det var i det här rummet som mr Wynter mördades.
Vilket betyder att vi bara har en fråga kvar.
Vem gjorde det?
Det måste vara han, visst? Bruce, teknikern.
- Det kan ju vara hon. - Nej.
Jag tror inte heller det, Margery.
Det är väl nån av dem? Bruce eller Elsyie?
Du har gjort det väldigt dramatiskt.
Tack. Ja, det var det jag trodde. Det måste vara Bruce eller Elsyie.
Men så fort jag tänkte det övervägde jag även motsatsen,
vilket man alltid ska göra. Tänk om det inte är Bruce eller Elsyie?
Kan båda säga sanningen?
Är det möjligt att ingen av dem dödade mr Wynter? Att medan
Elsyie stod vid garderoben och Bruce borta vid hissen,
mördade en tredje person mr Wynter i Gula ovala rummet.
Är det möjligt?
- Ja! - Nej!
Vad menar du med "en tredje person"?
- Vem? - Hur kom hen in?
Genom den där dörren.
- Kan nån göra det? - Nån gjorde det.
Han.
- Den tredje mannen. - Han sa att han var i det rummet.
- Jag hörde honom där inne. - Och jag såg honom komma ut ur det rummet.
Jag har immunitet.
Jag visste det!
Allt det där med "Jag är bara en dum säljare som gillar australier,
och jag snubblade in i Vita huset."
Han är den där killen från den där filmen.
Ed Norton, Primal Fear. Så bra.
Han spelar bara. Han ljuger.
Han är en lönnmördare.
Och jag jobbar åt dig.
Jag skojar.
Visst var det bra?
Eller hur?
"Han är nästa Russell Crowe."
Jag har övervägt scenariot att det var mr Doumbe.
Han har erkänt att han var i rummet. Han kan ha gått in här, dödat mr Wynter
gått tillbaka och ringt sin mamma.
- Moster. - Det är möjligt, och jag avvisar det inte.
Men låt oss anta att det inte är mr Doumbe.
Bara för ett ögonblick. Kan det vara nån annan?
Nån med ännu mindre marginaler. En fjärde person som kommer in i rummet
innan mr Doumbe kommer in och efter att Elsyie har gått,
och dödar mr Wynter innan hon återvänder. Är det möjligt?
- Ja! - Nej!
Omöjligt, va? Och även om jag inser
hur omöjligt det verkar kan jag inte släppa det,
för när jag var här i igår kväll upptäckte jag saker. Märkliga saker.
En stor klocka som saknas från spisen.
En vas som saknas. Blommor brända av gift.
Saker som inte kan förklaras med Bruce, Elsyie eller mr Doumbe.
Saker som tyder på närvaron av en annan person.
Men du har en person här. Två personer, tre personer.
Och om du behöver en fjärde, ta honom.
Inte schyst.
Varför jobbar du så hårt för nåt så otroligt osannolikt?
Det är en utmärkt fråga, mr Hollinger.
- Verkligen? - Ja.
Vilket förvånar mig lika mycket som dig.
Det är frågan som fågelskådaren ställer om allt hon ser.
Varför? Varför ska jag ens överväga det?
Varför överväga den mest orimliga, den mest extrema,
den mest osannolika av alla möjliga lösningar på mysteriet?
Och mitt svar till er är...
...vandringsduvan.
- Är det ditt svar? - Inte svaret jag förväntade mig.
Vandringsduvan var en gång den vanligaste fågeln i världen.
I början av 1800-talet fanns det miljarder av dem.
Miljarder. Och i slutet av 1800-talet var de nästan utrotade.
Man trodde faktiskt att de var det.
Och sedan, år 1907,
sågs en liten flock på landsbygden i Virginia.
Det här var den sista observationen av vandringsduvor i historien.
Vet ni vem som såg fåglarna?
- Du. - 1907.
Han.
Alexander Hamilton.
- Är du en jävla idiot? - Håll käften.
Teddy Roosevelt.
President Teddy Roosevelt var den sista personen
som såg en vandringsduva i naturen.
Och han kunde inte tro det. Det verkade omöjligt.
Det trotsade all logik.
En stor fågelskådare, och Teddy Roosevelt var en stor fågelskådare,
letar efter sammanhang och förstår samband och historia.
Det man ser måste vara logiskt. De där vilda duvorna var helt ologiska.
De var ju utrotade.
Men man måste även lita på sig själv, för du vet vad du ser,
även om allt annat säger: "Nej, så är det inte."
Ni vet. Han visste. Jag vet.
Vet vad?
Vet att mördaren kom in genom dörren med ett glas gift, paraquat.
Att mördaren försökte få mr Wynter att dricka det, vilket han gjorde.
Bara lite, sen kastade han ut det på blommorna och brände dem.
Att mördaren kastade en vas, men missade. Att vasen krossades mot väggen
och att skärvorna från vasen träffade mr Wynter i pannan.
Att mördaren sen tog en stor klocka från spisen,
det största, tyngsta, mest tillgängliga mordvapnet i det här rummet,
och slog mr Wynter i huvudet och dödade honom.
Det vet jag.
- Men det är omöjligt. - Otroligt. Inte omöjligt.
Det är omöjligt. Menar du att nån var i det rummet före mr Doumbe?
Och kommer in hit medan mr Wynter är ensam efter bråket med Elsyie?
- Ja. - Och dödar A.B.?
- Ja. - Vart tog hen vägen sen?
- Ut genom dörren. - Det var folk på andra sidan.
Mr Doumbe pratade med sin mamma där.
- Inte den dörren. - Vilken dörr?
- Herregud. - Fan.
Den dörren!
Jag ser den inte.
Den finns inte, mr Doumbe. Inte längre.
Men på mordnatten fanns det en dörr där.
En passage mellan Gula ovala rummet och fördragsrummet.
Jag måste ha sett den, men den gjorde inget intryck på mig.
Till och med när jag var här tidigare idag och upptäckte andra märkliga saker,
missade jag den.
Först när jag insåg att tavlor hade flyttats,
och att den här togs hit speciellt för att täcka ett större utrymme,
kom jag på det.
Dörren hade satts igen, dolts, ersatts av den här väggen.
En dörr som gör det omöjliga möjligt och gör varenda en av er misstänkta.
- Nej! - Nej!
Fan, inte igen. Kom igen.
Absolut inte. Inte jag.
Ja, ni! Alla ni.
Möjligheten att nån kunde slinka in, döda mr Wynter
och smyga ut genom dörren betyder att alla ni kunde ha gjort det.
Till och med du. Och du.
Och du.
För om jag har fel så var det en av er som gjorde det.
Ingen här har ett säkert alibi
för tiden då vi vet att mr Wynter mördades.
Att ni gjorde andra bisarra och hemska saker senare
betyder inte att ni inte gjorde det här. Det ökar sannolikheten att ni gjorde det.
Att ni dödade honom.
Ni verkade verkligen vilja döda honom. Alla bråkade med honom den kvällen.
- Dra åt helvete! - Det är som om du har nåt emot mig.
Där har du krossat glas!
Jag slutar inte.
Det är min dessert, som ska serveras på mitt sätt!
Mr Wynter, jag ber dig.
Ni skrek på honom.
Va?!
Ni hotade honom.
Håll din jävla mun stängd.
Ni pratade öppet om att döda honom.
Han avskedar mig inte om han inte är här längre.
Vissa sa att ni skulle döda honom.
Jag ska...
...döda honom.
Och en av er gjorde det.
Så berätta.
Vem satte igen dörren?
Jasmine Haney beordrade det.
Jag såg det utföras och tyckte att det var konstigt.
Då presidenten och mr Morgan inte bor här längre frågade jag,
och fick höra att det var Jasmine.
Tänkte du nämna det, ms Haney?
- Nej, ms Cupp. - Detektiv.
Tror du att jag var inblandad i det här?
Du ville så gärna ha jobbet. Du ansåg att han hade förrått dig.
Du grälade med honom. Så ja.
Kanske.
Satte du igen dörren?
Ja, det gjorde jag.
Det var inte min idé.
- Det var en order. - Vems order?
Han ringde mig och sa åt mig att ta hand om det.
- Vem? - Han.
- Han? - Va?
Det är en lögn.
Perry, det är en lögn.
- Perry? - Ja... Jasmine?
- Detektiv Cupp. - Ringde du inte?
- Om att sätta igen en dörr? - Ja.
- Nej, vad pratar du om? - Du ringde mig. Jag pratade med dig.
Det här är andra gången du förnekar ett samtal från nån.
Jag vet att det inte hände. Hon ljuger.
Ljög agent Rausch
när hon sa att du körde bort Secret Service från andra våningen?
Han ringde kl. 21.22.
Ja, det är galet!
Perry, snälla.
Ja. Jag håller med.
- Hade du några problem med A.B.? - Va? Nej. Varför frågar du mig det?
Alltså, inte egentligen.
- Jag gjorde det inte, ms Cupp. - Detektiv.
- Du måste tro mig. - Det måste jag verkligen inte.
Ni har en fågel på er tapet. I ert sovrum.
Den ser nästan ut som en ralltrast.
Jag vet inte om det är det, men det vore passande.
Ralltrasten är en väldigt svårfångad fågel,
men inte på det traditionella sättet. Den är inte bara svårfunnen.
Det är svårt att identifiera vad det är.
Den kallas ralltrast, men det är inte en rall och inte en trast.
Den har en nästan buktalande sång, som om den kommer från en annan plats.
Kanske... var det inte du.
Det kanske var en order. Nån kanske ringde.
Och det kanske inte var du.
Det kanske bara var nån som låtsades vara du.
Nån som använde din röst för att dölja sin egen.
Det är möjligt.
Det här...
...är...
...knepigt.
- Det var jag. - Va?
Jag gjorde det. Jag satte igen dörren. Jag fejkade Elliots röst.
Jag är bra på det. Det vet du.
Elliott är obeslutsam. "Tja... Det är knepigt."
- Jag kan göra det och gjorde det. - Varför?
Mr Wynter och jag grälade tidigare den kvällen, om kvällen.
Han sa hemska saker om mig. Så jag tog hans dagbok.
Jag rev ut en sida. Jag fick dåligt samvete.
Jag letade efter honom,
och det var då jag hörde bråket mellan honom och Elsyie.
Jag gick, men kom tillbaka direkt för det var så våldsamt.
Det var då jag såg honom.
Där.
Död.
De hade dödat honom.
Vilka?
De två.
- Nej! - Nej!
Båda var här, i rummet.
Det var precis som du sa. Hon och Wynter bråkade. Hon kastade vasen.
Den missade och skar honom i ansiktet. Bruce kom in och slog honom med klockan.
- Så sa de. - Och giftet?
Det var till hennes man. Han förstörde hennes liv.
- Han ville att jag skulle förlora jobbet. - Hon planerade att döda honom.
Jag ville döda honom!
Hon sa det.
Hon gick till skjulet när hon antog att ingen var där, och hittade giftet.
Hon ringde mr Wynter från skjulet för att berätta
att hon blev sen till Lincoln-sovrummet.
Och när hon kom hit några minuter senare konfronterade han henne.
När hon insåg att hon skulle få sparken fick hon spel.
Det var då hon kastade vasen. Giftet kom sen.
Det var så lite blod, så de försökte få det att se ut som ett självmord.
Det var hans idé.
De iscensatte det. Precis som du sa.
Nära nog. De tog ett glas från rummet bredvid.
Hällde lite gift i hans hals.
- Och kastade resten på blommorna. - Det är ju sjukt.
Jag såg två glas.
Det andra var mitt. Jag behövde ett glas.
- På grund av lappen. - På grund av lappen.
Jag visste ingen råd.
Jag tyckte synd om dem.
Jag vet att det låter galet, men hon såg så...
...livrädd ut.
Hon har en dotter. Han försökte bara skydda henne.
Sidan jag råkade riva ur mr Wynters dagbok
såg ut som ett självmordsbrev, även om det inte var det.
Och jag insåg vad den kunde göra för att sälja in historien.
Jag gav dem lappen.
Han stoppade in den i mr Wynters kavaj och bar bort honom.
Han kom ner och städade upp. Jag hjälpte honom.
- Plockade upp delar av vasen, dammsög. - Du glömde glasen.
- Misstag gjordes. - Och klockan?
Han visste vad han skulle göra med den.
Sen hittade de på sina historier. Lagom inkonsekventa.
Och dörren. Varför satte du igen dörren?
Panik.
När du var på tredje våningen var jag inte orolig.
Jag trodde att allt skulle försvinna.
Men när du kom hit innan du gick blev jag orolig.
Och jag var rädd att du skulle komma tillbaka.
Eller nån annan.
Jag ville bara att rummet skulle se annorlunda ut.
Kännas annorlunda på nåt sätt.
Jag försökte skydda dem.
Jag tycker synd om mr Wynter.
Och jag tycker synd om dem.
Men ändå...
Förlåt.
- Blinkningen. - Ja.
Titta efter den. Blinkningen.
Va?
Du var så nära. Så nära.
Jag är så oväntat imponerad av dig, Lilly.
Så smart. Så snabbtänkt. En sån otrolig skådespelerska.
Både idag och den kvällen.
Så mycket mer diabolisk än jag kunde föreställa mig.
Vad är det som händer?
Du kunde ha gjort det. Jag hade kommit på dig, men du var nära.
Ditt fall blev frågan som fågelskådaren ständigt ställer sig.
Varför? Varför satte du igen den där passagen, Lilly?
Bara för att det skulle kännas bättre? Nej, du hade behövt nåt bättre.
För det fanns ett annat skäl. För att du dolde nåt.
Nåt med dina fingeravtryck på.
Nåt som bevisar att du dödade A.B. Wynter.
- Detektiv Cupp! - Jag beklagar det här, herr president.
Ja, för fan!
Jag måste ringa min pappa.
Varför?
- På grund av klockan. - Varför gjorde du det här, Lilly?
Jag kan svara på det, om inte...
Eller om jag börjar så kan du hoppa in?
Hon gjorde det för att hon hatar dig. Och jag menar dig, herr president.
Men jag menar faktiskt er alla. Huset. Det faktiska huset.
Den här platsen. Såg ni vad hon gjorde med Blå rummet?
Man gör inte sånt om man inte hatar det här stället.
Men också huset som en idé. Som en institution. Hon hatar det.
Historien. Traditionerna. Personalen. Vad det representerar.
Amerika. Hon hatar det. Och hon hatade mr Wynter mest av allt,
för han representerade allt det,
och han hade stått i vägen för henne länge.
Han saboterade hälsojulen.
Hon ville förnya Vita huset. För henne betydde det att riva det.
Han älskade huset och brydde sig om huset.
Människorna och rören och konstverken och budgetarna.
Han brydde sig om dig, herr president, och om dig, mr Morgan.
Och om vanliga amerikaner som kom från hela landet för att besöka huset,
och det tyckte hon var så korkat. Har jag rätt så långt?
Hon dödade Wynter för att hon hatade honom och fruktade honom.
Vill ni veta varför?
Kvällen för statsmiddagen fick hon veta att han tänkte avslöja henne.
Det var bråket mr Gomez hörde på mr Wynters kontor.
Det var inte Harry Hollinger. Det var Lilly Schumacher.
Och hon sa precis det. Hon erkände det.
Det var det geniala med det vilda försöket att sätta dit Bruce och Elsyie.
Så mycket av det var sant. Hon och Wynter grälade.
Han sa hemska saker om henne. Hon tog en sida ur hans dagbok. Det hände.
Vadå "avslöja henne"?
Berätta för dig och mr Morgan om alla själviska, absurda och kränkande saker
hon har gjort sen hon kom hit. som ni inte kände till,
men som han noggrant hade dokumenterat i sin dagbok.
Alla lögner och förvrängningar och extravaganser
och allmänt skitbeteende fanns med här. Och det skrämde henne.
Ursäkta mig? Jag är ledsen. Verkligen?
Är det allt? Är det allt du har? Ja, vi grälade.
Jag erkänner det. Vi grälade. Alla grälade med A.B.
Och ja, han var upprörd, och jag med. Tror du att jag dödade honom
för att han tänkte avslöja mitt "skitbeteende"? Allvarligt?
Jag struntar i vad han säger till Perry och Elliott.
De hade aldrig trott på honom. Det funkar inte så.
Och för det andra, jag bryr mig inte.
Jag är rik. Jag ska avslöja en hemlighet. Rika människor bryr sig inte.
Jag kommer inte att sakna min lön på 114 000 dollar eller vad fan det nu är,
som jag ger till välgörenhet, förresten.
Jag är i allmänhetens tjänst. Okej, hörni?
Så sparka mig.
Ja, Lilly, så blir det nog, så tack.
Och du har utmärkta poänger. Det har du verkligen.
Men grejen är att det inte bara var ditt skitbeteende.
Mr Wynter behövde mer än så, och det var inte svårt att hitta.
Det finns ett par sidor här i hans dagbok som jag inte visste vad de betydde.
Det är en massa siffror och bokstäver, nästan som en tankenöt,
antagligen i syfte att dölja hans arbete.
Men jag listade ut vad det var, för jag är jättebra på tankenötter.
Det var alla pengar du förskingrade. Stal.
Var får du pengarna från? Du har inte budgeten.
Var kommer pengar ifrån?
Från en hög med pengar. Det är så pengar fungerar.
Du är rik, men världen fungerar även så här.
Rika människor stjäl pengar hela tiden. Ibland var det så de blev rika.
Jag gissar att din stöld hade mer att göra med
lathet, arrogans och förakt för systemet, men vem vet?
Och det var inte bara pengar.
De här siffrorna? Det var alla lagar och etiska regler
som Mr Wynter visste att du hade brutit mot i olika upphandlingar.
Tjänsteutbyten med leverantörer, och folk du hade bjudit in
som sa hur du skulle flytta regeringstjänstemän på en statsmiddag.
Jag tror att mr Wynter berättade allt detta.
Jag tänker berätta allt för dem!
Och jag tror att du verkligen brydde dig.
Så du försökte ta hans dagbok.
Och när du lämnade hans kontor den kvällen och stod i korridoren
och läste sidan du råkade slita ut så bestämde du dig för att döda honom.
Iscensätta ett självmord. Hade du dödat honom om du inte hade rivit ut sidan
och insett vad du kunde göra med den?
Kanske. Det är omöjligt att säga. Och irrelevant.
Alla brott utgörs av motiv plus tillfälle. Och du såg ett tillfälle.
Problemen skulle försvinna om mr Wynter försvann.
Sen kunde du göra om alla rum och avskeda all personal.
Då slapp du sitta i en sunkig rättssal i två år
medan dina advokater fick en del av det att försvinna.
Det här var lättare. Och roligare.
Och smart. Det avgjorde saken. Tärningen var kastad.
Allt annat vet vi. Du gick i bräschen för det giftfria,
kemikaliefria, medvetna trädgårdsprojektet,
eller vad fan det var.
Du gick till skjulet, men glaset gick sönder.
Du tog Emilys systers lilla tumlare, fyllde den med paraquat – bra val –
och ringde mr Wynter och sa: "Vi ses i Gula ovala rummet. Låt oss prata."
- Vad du än sa så gick han med på det. - Ge mig fem minuter.
Han kände nog på sig att nåt hemskt kunde hända,
precis som fåglar kan känna förändringar i barometertrycket inför en storm.
Jag kommer att dö innan kvällen är slut.
- Du ringde Secret Service som Elliott. - Kl. 21.22.
- De skulle bort från andra våningen. - Så sa han.
Sen tog du giftet till familjens vardagsrum,
väntade på att Elsyie skulle gå, och sen kom du hit med dina drinkar.
Whisky åt dig. Paraquat och whisky åt A.B.
Och sen gav du honom sidan från hans dagbok. Självmordsbrevet.
Du såg honom stoppa den i fickan, och sen började du jobba.
Du försökte charma honom.
Det fungerade knappast. Men mr Wynter var inte en cynisk person.
Han trodde nog inte att nån kan vara så ond,
men han hade sett mycket, visste mycket om småaktighet, grymhet och arrogans,
mer än nån av oss kunde föreställa sig.
Men trots allt det var han ändå beredd att ge dig en chans.
Det kostade honom livet.
Wynter drack giftet, insåg direkt vad det var
och slängde resten på rosorna.
Men paraquat verkar snabbt och är förödande smärtsamt,
och han var skakad.
Du vet säkert inte så mycket om gift,
men tillräckligt för att veta att det han drack
inte skulle döda honom, så du kastade vasen.
Den missade men skrämde honom ännu mer.
Så du tog klockan, och sen var det klart.
A.B. var död, men nu måste du skynda dig.
Du tog klockan och flydde in i passagen.
Men den här jäkla klockan, alltså. Vad gör man?
Den är stor och konstig, blodig och trasig.
Du kunde inte gå runt med den, inte ställa ner den.
Elsyie och Bruce kom hit och hittade kroppen.
Du visste inte att de så tragiskt skulle misstolka varandras handlingar.
Secret Service kunde komma om 30 sekunder, och då åkte du dit.
Så du stoppade in klockan i luckan i passagen,
väntade på att de skulle gå, och sprang ut
genom fördragsrummet och nerför trappan. Och du var fri.
Du gick tillbaka till festen, men den där klockan gnagde i ditt sinne.
"Tänk om de hittar den?"
Men tiden gick, och ingen sa nåt om en död kropp.
Och en död kropp i Vita huset skulle orsaka rabalder,
särskilt under en statsmiddag,
så du gick upp igen för att se vad som pågick.
Kanske flytta klockan.
Men när du kom hit var det tomt. Ingen Wynter. Ingen trasig vas. Inget.
Bara teknikern Bruce Geller som letade efter en läcka från Tripp Morgans rum.
Vad fan var det som pågick? Levde Wynter? Vad hände?
Du var förvirrad och orolig, och det var vad alla såg.
Jag letade efter honom överallt.
- Hon verkade orolig. - Bekymrad.
Inte panikslagen, bara orolig.
- Det jag såg... - Jag har inte hittat A.B.
Ja, du är en bra skådespelerska. Men det var inte det.
Du hade drabbats av panik.
När jag kom, och alla detaljer om vad som hade hänt mr Wynter
började komma ut, att han tagit livet av sig i spelrummet...
Ja, du var helt förbluffad, rent av paff, men det var ju toppen.
Du var räddad. När jag tog ner utredningen till andra våningen
började du som sagt bli lite orolig.
Men jag var snart borta, och då såg du till att undanröja bevisen,
innesluta dem, förhoppningsvis för alltid.
Det var en lysande plan, och mycket var din förtjänst,
men du klarade dig bara så pass länge
på grund av bisarra missförstånd och beklagligt beteende
från så många andra i huset. Så det var ett lagarbete.
Du är skyldig dem mycket. Även om du hatar dem.
Det här är mannen som dog.
Här. I det här rummet.
Ni har berättat mycket om honom.
Man kan lära sig mycket om nån från vad han skriver och andas.
Han var en komplicerad person.
Bristfällig och svår, väldigt lojal, smart och omtänksam.
Enormt jobbig och oändligt generös i sina tankar.
Han hade lidit i sitt liv, men han hade framhärdat.
Jag beklagar att jag inte fick träffa honom. Han älskade det här huset.
Jag kände honom inte, men det vet jag. Han älskade de som jobbar här.
Respekterade dem, förstod dem, uppskattade dem, såg dem.
Såg vilka de var, var de kom ifrån,
vad de hade gett upp för att vara här, varför de var här.
Och där kom den frågan igen. Varför? Varför är de här? Varför var han här?
För dig, herr president.
Och för dig, mr Morgan.
För alla här.
För oss alla.
Det var inte vi mot dem för Wynter. Det var bara vi.
Ett hus. En familj.
En ofullständig förening som försöker få det att fungera.
Han trodde på det. Och jag är bara detektiven här,
men jag tror att det här är värt att tro på.
Och hon tror inte på det här.
Och det är därför hon verkligen suger.
Och hon är en mördare.
Jag är fortfarande lite osäker på vem som har jurisdiktion här,
så vem det än är, för bort henne.
- Det är jag. - Slappna av.
Det här är en sak för FBI.
Lilly Schumacher.
Hon var inte ens topp tre för mig.
Jag hade schweizaren, saltkillen och vattenkillen.
Och du? Låt mig gissa...
- Japp. - In i det sista.
- Harry, då? - Vad är det med honom?
Var han inblandad i det här?
Nej. Tripp Morgan hade rätt. Han är en skitstövel.
- Okej, så... - Han var oförskämd mot mr Wynter.
Han försökte få bort mig. Han sökte olämpligt nog igenom mr Wynters kontor,
men han var nog mer en ängslig politiker än nåt annat.
Men konspirationsgrejen var bara skitsnack. Ledsen.
Äsch, det är ju ingen här.
Men han tog tillbaka mig och lät mig lösa det här. Människor är komplicerade.
Varför försökte hon sätta dit Bruce och Elsyie?
Ett desperat försök. Hon visste att jag var henne i hälarna. Hon visste.
- När visste du? - När jag visste. Och det är inte en gåta.
Vid nåt tillfälle går man från att inte veta till att veta. Att se det.
När det var? Jag vet inte.
Jag fattade misstanke när Lilly sa att hon såg Elsyie och Wynter gräla.
Jag var i korridoren och såg honom gräla med nån i Gula ovala rummet.
- Elsyie sa att dörrarna var stängda. - Jag stängde dörren.
Varför ljuga om det? Och det stämde med vad alla sa om Wynter.
Att han löste meningsskiljaktigheter bakom stängda dörrar.
Han gillade inte att gräla offentligt. Han försökte undvika det.
Han stängde dörren om en.
Hur kunde Lilly se dem från korridoren om dörren var stängd?
Det var misstänkt.
Hon såg det för att hon tittade från vardagsrummet,
där hon blandade giftet.
Och när Jasmine sa att igensättandet av dörren var Elliotts beslut
kände jag starkt att det var Lilly.
Jag hade hört hennes imitation och misstänkte aldrig Elliott.
Och sen blinkade hon.
Inte på grund av klockan,
utan när hon sa att hon såg Bruce lägga lappen i Wynters jacka.
Lilly var inte i spelrummet när jag hittade lappen den kvällen.
Hon hade inte vetat var den var om hon inte såg Wynter lägga den där,
vilket hon gjorde.
- När går flyget? - Det lättar om... tre timmar.
- Reagan eller Dulles? - Dulles.
Bäst att du åker, då.
Tack, detektiv Cupp. Jag har gjort det här väldigt länge.
Jag har aldrig sett nån som du.
Jag har nåt till dig. Till resan. Öppna det inte här inne.
Jag tycker synd om den som sitter bredvid dig.
Tack.
För allt.
- Jag måste göra ett snabbt stopp. - Är du säker? Hinner vi?
Vi hinner.
Fem minuter.
Jag löste mordet.
- Det här bredvid? - Ja.
Toppen. Jag trodde att du var här om Clive.
Nej.
Betyder det att min sons make flyttar in igen?
- Förenta staternas president? - Ja.
- Det var så skönt här.
Beklagar.
Vem gjorde det? Vänta, säg inget.
Den snorkiga tjejen med attityden?
- Ja. - Du kunde ha frågat mig.
- Detektiv Cupp... - Jag ber dem skicka upp vodka.
- Du är bra. - Ja, det är jag.
Den bästa.
TILL MINNE AV ANDRE BRAUGHER
Undertexter: Mattias R. Andersson