- Cum te simți? - Câștigător.
- Nu câștigi niciodată. - Dar simt că voi câștiga.
Cum ai devenit așa nepriceput?
Exersând. N-o să crezi, dar în copilărie
aveam un set de table magnetic cu care jucam în mașină.
Tata mă învingea în timp ce conducea.
Nici nu vedea tabla de joc și tot pierdeam.
Cred asta. De ce n-aș crede?
E ziua lui azi.
A tatălui tău?
- Da, acum mi-am dat seama. - La mulți ani, tată Wynter!
Mai jucăm unul?
- Ar avea... - 157 de ani?
- Mersi. - Așa-mi ies calculele.
Super.
- Cât e de când s-a dus? - În martie se fac 54 de ani.
La naiba!
Îmi pare rău, A.B.
- Câți ani aveai? - Unsprezece.
El și mama au murit într-un accident auto.
Nu din cauza tablelor, să știi.
Erau părinți buni.
Mă sâcâi mereu și mă întrebi de ce n-am familie.
De aia.
Am avut...
o familie.
De ce m-ai lăsat să vorbesc așa, A.B.?
- Ca să te simți foarte prost. - Ei bine, mă simt.
Poate n-ar trebui să mai joc. Trebuie să pregătesc dineul.
Fără să omor pe cineva sau să fiu eu omorât.
Să știi că ai familie. Ești conștient de asta, da?
Toți de aici.
Dle Wynter...
George... George... George...
- Nu sunt alergici? - Așa a zis.
Excelent!
Cine ești?
Să vină A.B. Wynter acum! Mi s-a înfundat toaleta, băga-mi-aș!
Ești un robot bătrân de pe planeta majordomilor, deci poate că...
- Trimit un inginer s-o repare. - Mulțumesc.
Și dimineață voi vorbi cu fratele dv.
Încerc să fac ceva măreț, dar tu n-ai înțeles asta niciodată.
Dacă mă mai împiedici vreodată, o să te omor!
Nu te pune cu mine!
Jumătate din Australia vine la petrecere.
Am nevoie de Harry Styles acum.
Am încurcat-o! Toți refuză să cânte în haznaua asta.
- Da? - Avem o problemă pe sală.
- Valentina Motta. Mă ocup eu. - Veniți cu noi.
- Să plece. - Încalcă protocolul.
- Cui îi pasă? - Mie.
Nu avem solist invitat?
Scuzați că vă întrerup. Cineva a anulat.
- Da, bine. - Rezolv eu. Dormitorul Lincoln.
Prostii! Respect întocmai protocolul.
Te-am întrebat de alergii. Scoate florile alea de aici!
- De ce curăț eu mizeria lui Tripp? - Ne lași o clipă?
De ce eu...? E o toaletă înfundată.
- E ziua fiului meu. - Regret.
Asta ziceam când ceream un ajutor... La naiba cu slujba ta!
- Rollie, schimbă! - Veniți pe aici.
Rollie, schimbă-i între ei! Scuze.
A.B., e un accident la Poarta de Sud.
S-a auzit de acolo. Am trimis niște agenți.
- Sheila stă... - Ce face?
- Ieși de pe sală! - Știi ce? Du-te-n mă-ta, A.B.!
E o problemă cu cangurii.
N-o să-mi iei tu cangurii!
- Nu ți-am luat nimic. - Nu tu.
El!
...nu trebuie să fie așa. Nu! Te voi da în vileag.
O să le spun totul!
Pe tine te căutam. Am vorbit cu Marvella despre deserturi...
Nu plec. Nu pot pleca de aici așa.
Nu după seara asta.
A.B. vrea să pregătești Dormitorul Lincoln pentru Kylie Minogue. Mulțumesc.
Dle ministru, e totul bine?
Alo? Dă-mi cinci minute.
O să mor până la sfârșitul nopții.
Părăsește etajul acum!
Lasă-le. Le iei mai târziu. Du-te!
- Alo? - Vino în Sala Galbenă.
- Da. - Ești un robot...
- O să te omor! - Toți refuză să...
- Asta ziceam când... - Nu tu! El!
Du-te-n mă-ta, A.B.!
Crezi că s-a întâmplat aici?
Acum sunt convinsă.
REȘEDINȚA
MISTERUL CAMEREI GALBENE
Det. Cupp? Sunteți gata?
- Am de prins un avion. - Înțeleg. Noi suntem gata.
E o grallaria-uriașă.
Ce-i asta?
- Pasărea pentru care zbor. - Da, super.
Pare a fi o grallaria foarte mare.
Uriașă față de specia tiranului traheofon.
E mare.
Apreciez că ați venit azi în fața comisiei, det. Cupp.
După cum știți,
analizăm decesul dlui Wynter, șeful de personal al Casei Albe.
Am auzit.
Când am început audierile, ancheta era închisă și, în mod oficial,
se stabilise că dl Wynter se sinucisese.
De fapt, am aflat în decursul unor audieri dificile...
Dlor senatori!
...pentru care îmi asum răspunderea, că povestea morții dlui Wynter e mult mai...
complicată.
Din păcate, am aflat cam târziu, căci dv. plecaserăți deja.
Să găsesc o grallaria-uriașă.
Cea mai mare din specia tiranului traheofon,
din câte înțeleg.
- Da. - Dar v-ați întors.
Și ați acceptat să veniți în drum spre aeroport să declarați
că un suspect a fost reținut în cursul anchetei dv.
- Corect, dle senator. - Numele suspectului?
E o audiere cu ușile închise, det. Cupp, dată fiind delicatețea subiectului.
Da, bine.
Dar nu vreți să aflați cum am deslușit totul?
Lipsește ceva din Sala Galbenă.
- Da. - O vază dintr-un set.
Porțelan francez din 1823.
N-ați mai văzut-o din 11 octombrie, când a murit A.B., așa e?
Exact.
Și n-o veți vedea. E spartă. Îmi pare rău.
Det. Cupp, nu lipsește doar vaza din acea cameră.
Știu.
Caut un ceas.
Bine, sigur.
Ce ziceți de acesta?
Nu. Un ceas anume.
Înțeleg.
În fiecare sală e câte unul, mai puțin în Sala Galbenă.
Acela! Ceasul Franklin.
- Nu mai e. - Știți unde e?
- Nu, l-am căutat peste tot. - Aveți o poză?
DISPĂRUT!
- E un ceas mare! - Da.
- Pot s-o iau? - Nu.
- Trandafirii galbeni? - În vaza mare, lângă ușă.
Da, mi-i amintesc.
- Desigur. - Erau suferinzi.
N-aș spune „suferinzi”.
- Ce ați spune? - Arși.
Arși?
Flori proaspete și frumoase, uscate complet în două zile. Arse.
- Ce poate face asta? - Ceva violent.
Erbicid de contact.
- Paraquat, poate. - Paraquat.
- Așa zic. - Aveți așa ceva aici?
Dacă am erbicid industrial în florăria unde fac buchete frumoase?
- Asta întrebați? - Din păcate, da.
Nu, nu am.
Dar știu unde găsiți.
Paraquat? Nu mai avem voie să-l folosim.
Practic, nicio substanță chimică.
Ni s-a spus să detoxificăm complet practicile de grădinărit.
- Facem „amenajare conștientă”. - Adică?
Habar nu am.
Dar am aruncat toate pesticidele ca paraquatul.
Acum îmi dau seama
că nu cred că a venit cineva să le ridice.
Dacă aș mai avea așa ceva, ar fi aici.
Se pare că tot aici e.
- E foarte ciudat. - Da.
- Știți ce o să spun? - Da.
Foarte ciudat.
În seara morții dlui Wynter, când am fost toți aici,
mi s-a părut că s-a umblat în zonă și ați amintit de asta.
E ceva cu acel raft din spate.
Nu știți ce, dar vă deranjează. E ceva diferit.
Asta! Da!
Puteți veni cu noi?
Doamne!
- Vă e familiar? - E de pe biroul meu.
- De ce... - E greu de explicat.
- Mi-l dați înapoi? - Nu.
- E al meu. - Conține paraquat.
- Mi l-a făcut sora mea. - Acum e o armă a crimei.
Bine.
Păstrați-l.
Eu plec.
Mulțumim, Emily.
- Unde suntem? - În Sala Ovală Galbenă.
- Nu. Adică ce facem? - Căutăm indicii.
- Ce e ăla? - Un păhărel.
- Mă înțelegi? - Nu.
- În general? - Nu.
Aseară, Bruce și Elsyie erau acolo. Te decideai între Bruce și Elsyie.
Care dintre ei l-a ucis pe A.B.?
Acum avem o cană, fără Bruce și Elsyie.
Mă întreb dacă avansăm.
- Spre ce? - Spre numele celui care l-a ucis pe A.B.
Da.
Da!
Cineva s-a dus în magazie în seara dineului.
Căuta otravă, cred. A adus un pahar adevărat.
Acela a căzut și s-a spart. Nu știu de ce.
Apoi l-a luat pe ăsta.
A găsit paraquatul și l-a turnat în el.
Apoi l-a sunat pe A.B. Wynter la birou și a venit aici.
Mă rog, acolo, apoi aici.
Am văzut două pahare atunci.
Unul pe măsuță și unul pe masa aia.
Cred că cel de pe masă conținea otrava și a fost golit la flori.
O parte probabil că a ingerat-o Wynter.
Cineva a aruncat cu o vază. Cred că a lovit acest perete.
Vaza aia lipsește acum. Cealaltă e acolo. Iar aici sunt adâncituri.
Cred că a fost aruncată spre Wynter.
De aceea avea tăieturi mici pe față.
Când n-a mers așa, făptașul a luat ceva greu.
Poate sfeșnicul, dar nu cred c-a fost destul de greu.
Cred că sfeșnicul a căzut când dl Wynter s-a lovit de masă după ce a băut otrava.
Obiectul greu cred că a fost ceasul.
Nu e niciun ceas.
Exact. Și cred că ăsta e motivul.
- Crezi că ceasul e arma crimei? - Da.
- Ai zis că e cana. - Am zis că e o armă a crimei.
- Deci căutăm ceasul. - Da.
- Crezi că știi unde e? - Nu, dar știu unde nu l-au căutat.
Un ceas?
Nu, aș spune că nu.
Adică nu un „ceas” tradițional.
De ce cu ghilimele? Ce e un „ceas”?
- Nu vreau probleme. - E-n regulă. Suntem polițiști.
Bine.
Am o piesă frumoasă aici.
Mai degrabă sculptura unui tip cu elemente de ceas.
De ce-l aveți?
L-am luat din bibliotecă acum ceva vreme, apoi am aflat că-l caută dl Wynter.
Era deja supărat pe mine din anumite motive.
Când am auzit că pleacă, m-am gândit să aștept
și să-l pun la loc atunci, dar asta nu s-a mai întâmplat.
Și iată-ne aici.
Încă nu știu dacă e mișto sau nu.
Nu știți?
- Cum adică „pleacă”? - Ce?
- Ați zis că pleacă, dar n-a făcut-o. - Pleca de aici.
- La pensie? - Cred.
- Când ați aflat? - De când sunt aici. De câteva luni?
- Sunteți aici de un an. - Să-mi bag! Chiar?
- Unde ați auzit? - Pe etaj.
Pe etaj? Țineți ședințe de etaj sau ceva?
Nu știu. Poate de la băbătia sau cretinul care lucrează pentru frate-meu.
- Lucrează mulți. - Nu, mă refer la cretinul cel mare.
Cel mai mare din lume.
Ce? Nu știu despre ce naiba vorbește!
Tipul ăla e zălud. Știți asta, nu?
- N-ați auzit de plecarea lui A.B.? - Nu.
Dar nu sunt racordat la zvonurile de aici,
fiindcă încerc să-l ajut pe președintele Morgan să conducă țara!
Mai aveți mult?
Mă-ntrebați de planurile de pensionare ale lui Wynter
și mi se pare că mai aveți.
Stați așa.
De fapt, în seara morții lui, când am chemat-o aici,
i-am cerut să închidă etajul și a refuzat...
- Cine anume? - Jasmine Haney.
A început să turuie că lucrează aici de 11 ani...
Da, vreau să fiu șefa de personal și credeam că voi fi,
dar mi s-a spus clar în seara asta
că nu voi fi șefa de personal foarte curând.
M-a trimis dracului până l-a văzut pe A.B. mort.
Nu știu dacă are legătură cu plecarea lui.
În seara când a murit, dl Wynter a șocat-o pe Jasmine.
Ea urma să fie șefa de personal a Casei Albe. Toți știau, inclusiv ea.
Dl Wynter i-a zis acum un an că-i va urma după ce se pensiona.
Dar, în ultimul an, toți am început să simțim că dă înapoi.
N-a stabilit o dată exactă.
Dar, oricare ar fi fost, părea să fie amânată mereu.
Au fost sărbătorile.
Atacurile teroriste din 4 martie. N-a mai putut pleca.
Apoi Paștele.
Și 4 Iulie.
Și iar sărbătorile.
Simțeam frustrarea Jasminei. I-am zis să aibă răbdare.
A.B. nu putea renunța așa ușor, dar nu mai era mult.
Am crezut asta. Cred că și ea.
Până în seara aceea.
Nu plec.
Nu mă pensionez. Cel puțin câțiva ani.
O bombă.
Și ea s-a înfuriat.
Ce?
Știu.
Ani? Am așteptat deja ani întregi. Nu mai aștept!
Discută cu el.
Nu mai discut, da? N-am rezolvat nimic cu asta.
Umblu pe lângă el și fac frumos.
„Mă ocup eu de aia, dle.” Rezolv rahaturile pe care el le face.
A încercat să mai discute cu el. N-a ajutat deloc.
N-a fost rost de vorbă.
Apoi n-a mai avut când.
- Jasmine Haney? - Da.
- V-a surprins? - Nu sunt ușor de surprins.
Dar recunosc că a făcut ca lucrurile să fie mai interesante.
Identificasem deja câteva persoane care ar fi putut fi implicate în crimă.
Acum mai aveam una.
Asta e.
Ea este.
Ea are cel mai clar și puternic mobil. Tocmai l-am auzit.
Avea acces și e întru totul logic.
Ea ne-a spus totul, ne-a arătat totul, a modelat totul.
Vorbim despre alții,
dar uneori soluția e chiar sub nasul nostru.
Se ascunde la vedere.
Lucrul evident.
Ceea ce vezi, dar nu știi că vezi.
Da, sunt de acord.
Dar cum, mai exact?
Și când? Și a acționat singură?
Evident, totul ar fi mai logic dacă ar exista complici.
Știu că e ciudat, dar ați văzut Crima din Orient Express?
- Noul? - Sau vechiul.
Nu le-am văzut.
- Și de ce întrebi? - Am citit cartea.
Eu n-am citit-o. Nu asta e ideea.
- Ce s-a întâmplat? - Cartea e bună.
Sunt sigur. Cândva o voi citi.
CRIMA DIN ORIENT EXPRESS
Bine, asta chiar e ciudat.
Oricum, dacă vă amintiți, toți erau complici.
Toți suspecții.
Asta mă pune pe gânduri.
- Stai. Ești de acord cu mine? - Poftim?
- Când am spus că se ascunde la vedere. - Da.
M-ai mai aprobat, dar îți băteai joc de mine.
Da.
Da. Deci îți băteai joc de mine înainte, dar nu și acum?
Nu.
O s-o iau de la capăt.
Uneori soluția e chiar sub nasul nostru. Se ascunde la vedere.
Lucrul evident. Ceea ce vezi, dar nu știi că vezi.
Da.
Sunt de acord.
- Ăla e... - Da.
Jurnalul lui A.B. Wynter?
Chiar acolo, pe raft, într-o cameră ignorată de toți.
Căci unde nu se uită nimeni niciodată?
Eu folosesc o cutie care seamănă cu o doză de Cola,
dar i se desface fundul.
Sigur nu la asta vă refereați.
Camera cu cărți.
Toți ignoră camera cu cărți.
Trebuia să mă prind mai repede. Era evident.
Caietele, jurnalele lui, arătau ca niște cărți vechi.
Nota totul în ele.
Biblioteca. Camera lui preferată. Aici venea prima dată dimineața.
Și pe aici trecea înainte să încheie programul.
Doar că nu mi-am dat seama. Și exact de aceea făcea așa.
Le-ați citit?
Am încercat.
Și?
Și erau amuzante,
erudite, autocritice, neașteptat de detaliate, de subtile.
Își exprima sentimentele. Multe pozitive, unele negative.
O disprețuia pe Lilly Schumacher. Asta nu m-a surprins deloc.
M-a surprins intensitatea.
Relația sa cu dl Gotthard degenerase. Nu-l plăcea pe Tripp.
Nu i se părea bine că Marvella avea atâtea cuțite,
iar Sheila, atâta vodcă.
Avea o listă stranie cu acronime și numere
care nu mi-au spus nimic atunci, dar apoi s-au dovedit grăitoare.
- Deci au fost de ajutor? - Foarte.
Și asta înainte de ultima pagină.
- Ce era pe ultima pagină? - Nimic.
Biletul de sinucigaș.
Da, dar nu asta era. Doar că eu nu știam asta.
Iertați-mă, era posibil să fie un bilet de sinucigaș?
De la început, am crezut că dl Wynter nu s-a sinucis.
Dar acel bilet asta sugera.
Atunci, în contextul paginii întregi, era clar că nu asta fusese inițial.
Încă nu puteam explica.
- L-a rupt singur? - Sau altcineva?
- Fără voie? - Cu voie?
Cineva știa că jurnalele erau aici?
- Cine? - Angie.
- Jasmine. - De ce-l avea la el?
- Cum de-l avea? - Adică?
Dacă a fost ucis în Sala Galbenă, de ce avea biletul în sala de jocuri?
A fost o coincidență?
Și ce ați decis?
N-am decis nimic, pentru că atunci s-a dezlănțuit iadul.
La etaj. Acum!
Așa sunt eu. Fac ce știu.
- Nu sunt mulțumit, det. Cupp. - Asta nu e bine.
Sunteți cel mai important om din lume. Ce vă nemulțumește?
Ce faceți aici? Cine v-a lăsat înapoi în casa asta?
Răspundeți dv.?
Bine. Da. Înainte să începeți să arătați cu degetul.
- Harry... - N-a decis un singur om.
A fost o decizie luată de mai multe... părți implicate.
- Dv. m-ați sunat. - Harry!
Da! Bine. Am rugat-o pe det. Cupp să se întoarcă.
Dle președinte, cred că e important să rezolvăm problema asta.
Ce-au iscat audierile Senatului...
Nici nu mi-ai spus!
Nu locuiți aici.
Asta e Casa Albă! Sunt președintele.
- Ție ți-a zis? - Nu.
Nici mie! Și noi avem jurisdicție.
Ce mama mă-sii?
Nu aveți jurisdicție.
A venit îngrijitorul din tabără?
- Jurisdicția Poliției Parcurilor... - ...e în Grand-Teton!
E o greșeală frecventă.
Poliția Metropolitană are jurisdicție. De asta sunt aici.
- Vedeți uniforma? - E evidentă, șefule.
Iar uniforma aia cretină. Dormi în ea?
Trebuie respectată indiferent când dorm în ea.
Fiindcă sunt mereu la datorie.
Tabloul era-n Sala Roșie în seara crimei.
Bine.
Și tablourile de aici sunt în Sala Verde acum.
Și tabloul din Sala Verde, unde acum e unul dintre tablourile alea,
e în Sala Roșie.
Câte culori! E important?
- Da. - De ce?
Fiindcă acum știu exact cum a fost ucis A.B. Wynter.
- Rezolvaserăți cazul. - Nu!
Rezolvasem o parte din el. Una foarte importantă.
Știam cum a murit, dar nu cine l-a ucis.
Dar acum știam să rezolv și partea aceea.
I-am cerut președintelui două ore.
Dacă mi le acorda și aduna oamenii de pe lista mea
și venea cu ei în Sala de Est, aveam să-i spun cine l-a ucis pe A.B.
- Și? - A fost de acord.
La ce vă trebuiau orele?
Să privesc păsări și să clarific niște lucruri.
Elsyie Chayle. Corect.
Det. Cupp vă așteaptă jos. Probabil că trebuie să fiți încălțat.
Da.
Excelentă alegere.
Și trebuia să oferiți cuiva imunitate ca să vină la Casa Albă.
- În schimb, ați acceptat să veniți aici. - Da, dle senator.
E aici?
Unde e?
E la fața locului.
Pe bune?
Am bifat cioara-pescar, ciocănitoarea-pufoasă
și cucuveaua-nordică.
Știu că dl comandant Dokes e încântat de aceea.
E de bine când vezi o cucuvea.
Bun, vă mulțumesc că ați venit!
Apreciez că v-ați rupt din timpul scurt ca să fiți aici.
Mulțumiri speciale celui mai puternic om din lume.
Mulțumesc, dle președinte.
Nu poate fi adevărat!
Sal'tare, tovarăși!
Dle Doumbe, apreciez că ați venit. Eu sunt Cordelia Cupp.
Azi voi fi gazda dv.
Câteva lucruri înainte să începem.
Primul, vreau să mă asigur că toți sunt aici
pentru uciderea lui A.B. Wynter.
Dacă ați venit pentru altă crimă, asta e o mare problemă.
Așa că anunțați-mă, vă rog.
Vă rog să nu atingeți niciun obiect sau operă de artă, căci pot fi valoroase
și/sau pot conține amprentele ucigașului de alături.
Vă răspund la întrebări.
Vom începe în sala de jocuri de la etajul trei și vom coborî.
Vă voi explica. Sper că toți purtați încălțăminte comodă.
Sau orice vă acoperă cât de cât picioarele.
Bine.
Ultimul lucru e important.
Mulți detectivi, chiar și cei adevărați,
fac un fel de rezumat când știu deja făptașul.
Mereu mi s-a părut cam ciudat.
Dar sunt aici să vă spun acum că nu știu cine l-a ucis pe A.B. Wynter.
Știu că a fost ucis.
Știu că l-a ucis cineva din camera asta.
Sper că v-a spus președintele când v-a invitat. Dar nu știu cine.
Sunt sigură totuși că voi ști înainte să termin.
Deci, dacă l-ați ucis pe A.B., regret, dar nu puteți pleca acum. Voi ști.
Iar dacă nu l-ați ucis pe A.B., regret, dar nu puteți pleca acum,
căci voi crede că ați făcut-o și probabil o pot dovedi,
fiindcă sigur ați comis ceva oribil.
Așadar... puneți-vă centura.
Nu e cale de ieșire.
Ne vedem în sala de jocuri.
- Chiar e adevărat? - Ce?
- Că nu știați? - Absolut.
Credeați că veți descoperi din mers?
Știam că va fi așa. Există o pasăre.
Un sturz zeflemitor. Are o șmecherie.
Știe că e o insectă în apropiere, dar nu știe exact unde.
Așa că deschide brusc aripile
și face insecta să clipească.
Fii atent la asta.
La clipit.
Să ne întoarcem la seara petrecerii.
Cazul a început când mama dv. a auzit un bufnet,
a venit aici și l-a găsit pe dl Wynter mort.
Când am ajuns, după 30 de minute,
toți credeați că s-a sinucis,
mai ales dv.
Credem că s-a sinucis.
V-am spus aproape imediat că vă înșelați
și așa a fost relația noastră de atunci încoace.
Va fi un tur lung.
Puteți pleca.
După ce am sosit,
v-am spus tuturor clar de ce știu că nu s-a sinucis.
Nu e niciun cuțit.
Dar nu era vorba doar de cuțit.
Sângele de pe cămașa pe care o purta dl Wynter nu era al lui.
Era al ministrului australian de Externe, ca și cămașa,
pe care dl Wynter avusese amabilitatea s-o schimbe cu dl Rylance
în biroul său cu o oră înainte.
Motivul acestui schimb...
deși fascinant, este irelevant.
- Pot să plec? - Sigur.
Alte ciudățenii s-au lămurit apoi,
dar prima și cea mai relevantă problemă era cuțitul lipsă.
Asta m-a făcut să descopăr că fusese, de fapt, un cuțit aici,
un cuțit bun,
și că vă aparținea dv., dle Gotthard,
și că l-ați luat de la locul crimei și ați încercat să-l distrugeți.
Ați recunoscut asta.
După ce se termină, vreau să cer să am biroul meu.
O frunză din cedrul libanez
și multe minciuni m-au dus în cele din urmă la dra Cannon,
care a fost aici cam pe când Wynter era ucis,
bând vodca pe care trebuia să i-o ducă dnei Cox.
Îi duceai vodcă mamei?
Pot fuma aici?
Nu.
Dra Cannon a fost implicată în moartea dlui Wynter? Nu știu.
Nu încă, dar a fost aici.
Dl Gotthard și dra Cannon au fost în sala asta.
Apoi am mai aflat un lucru important.
De la unul dintre puținii oameni care nu m-au mințit în noaptea aceea,
medicul legist Anne Dodge.
Dra Dodge a confirmat ceea ce bănuiam deja.
Dl Wynter a murit lovit cu un obiect dur în ceafă și într-adevăr a ingerat otravă.
Și era mort când i-au fost tăiate venele.
Adică nu și le-a tăiat singur.
Pentru că era mort.
Bine, am înțeles. Mersi.
E un omuleț ciudat.
Desigur, ajunsesem deja să cred că dl Wynter a fost târât în camera asta,
iar raportul Annei Dodge a confirmat-o.
Dl Wynter nu s-a sinucis în sala de jocuri.
Nu a fost ucis în sala de jocuri.
A fost târât aici.
De unde?
De aici, din camera 301.
În seara dineului, camera 301 era în renovare.
Una falsă, comandată de președintele Morgan și Elliott
ca sora lui Harry Hollinger să nu rămână la Casa Albă.
Primul indiciu că sala asta a jucat un rol a fost că pe ușă fusese lipită bandă.
Asta mi s-a părut neobișnuit.
Mai ciudat era mirosul de vopsea, căci, țineți minte, era o renovare falsă
menită s-o țină departe de casă pe aparent insuportabila soră a lui Harry.
Vă puteți opri, vă rog? E o persoană drăguță.
Sub vopsea, am găsit sânge proaspăt.
Și atunci o nouă turnură extraordinară.
Un tânăr detectiv precoce cazat vizavi, la hotelul Hay-Adams,
a văzut o luminiță roșie pâlpâitoare în camera asta
la scurt timp după moartea dlui Wynter.
O luminiță pe care am identificat-o ca venind de la mâna lui Tripp Morgan.
Ceasul ăsta tâmpit. Îmi face numai necazuri.
Eram convinsă de implicarea dlui Morgan,
dar am așteptat să se dea de gol și a făcut-o
în cel mai mic detaliu, deci mulțumesc.
- Pentru ce? - C-ați explicat ce s-a întâmplat.
Nu v-am spus nimic.
- V-a spus ceva? - Da.
La naiba!
Det. Cupp vă așteaptă jos.
Am știut că Tripp a fost aici datorită micului detectiv,
dar nu știam mai multe și eram sigură că nu-mi va spune
mai mult decât o făcuse.
- Lângă pian? - Da.
Dar îi place să vorbească
și uneori trebuie doar să realizezi combinația corectă.
George McCutcheon. Unicul George McCutcheon.
Glumesc. Știu că sunteți trei.
Ce faci, George?
Tripp e unul singur, slavă Domnului, nu?
Ai văzut-o pe detectiva aia? Arată ca Indiana Jones.
„Cel mai bun detectiv din lume”.
Trebuie să mă văd cu ea aici. Îmi poartă sâmbetele.
N-am nicio implicare în tărășenia asta.
Nicio treabă cu A.B., frate.
Tipul a venit la mine furios, dar asta a fost tot. Știi ce zic?
Te uiți ciudat la mine.
Pot să-ți zic ceva, G? Da? În seara dineului eram beat turtă.
Și tu erai petrecăreț, nu?
Da, știi la ce mă refer.
Aveam petrecerea mea, deci.
Fiindcă găinațul de frate-meu nu m-a primit la aia cu australienii,
care știu să petreacă.
M-am dus în camera de la capătul holului,
ca să mă lase în pace toți cretinii și am adormit buștean.
Am adormit buștean.
Apoi m-am trezit.
Suntem amici, nu? McCutcheon, vorbim și noi, atât. Nu-i așa?
Bine. Așadar, m-am trezit naibii
și A.B. era pe jos lângă mine, mort.
Mort! Mi-am zis: „În mă-sa!”
M-am panicat fiindcă abia mă certasem cu el în camera mea
și era un electrician fals acolo care știa asta.
Am ieșit pe hol și am văzut-o pe servitoarea aia țicnită beată.
Era praf, dar nu cred că m-a văzut.
Așa că am intrat înapoi și l-am luat pe A.B.
Nu sunt mândru de asta, știi, George?
Nu-s mândru, dar l-am ridicat naibii
și am început să-l târăsc de-a lungul holului.
Nu știam unde mergeam.
L-am dus în sala de jocuri și l-am lăsat acolo.
Apoi am fugit înapoi în cealaltă cameră și am văzut sânge.
Am luat niște vopsea. Da, frate, serios!
Am dat cu vopsea peste el.
Sunt mare expert, știi?
Te ia adrenalina și te crezi zmeu.
Frate, am descoperit că știu vopsi!
Așa că terminasem, da? Porcăria era gata.
Și m-am uitat pe podea și am văzut un set de chei.
Mi-am zis: „Ce mama mă-sii?”
M-am dus înapoi pe hol în pas alergător, dar ușor ca o panteră,
să n-o trezesc pe mămicuța lui Elliott.
Am pus cheile înapoi în buzunarul lui A.B. și am simțit o hârtiuță în sacoul lui.
Am scos-o. Frate, era un bilet de sinucigaș.
A.B. s-a sinucis, băga-mi-aș!
Futu-i!
Mi-am zis: „Am zbârcit-o.” Dacă-l lăsam acolo, era-n regulă.
Dar ce să fac acum? Să-l târăsc înapoi? Dacă mă vedea cineva? Oricum, eram mangă.
Atunci am făcut-o puțin de oaie.
Am luat-o razna. Îmi bătea inima ca la hamster.
Mi-am zis: „Trebuie să arate a sinucidere chiar aici.”
Am deschis ușa de alături, am intrat în biroul patiserului neamț.
Știam că acolo-și ține ciudatul cuțitele.
Apropo, i le iau mereu pentru tot felul de chestii.
Odată am tăiat cordonul unui halat.
Am luat cuțitul și l-am tăiat dracului.
Oricum, am luat cuțitul, m-am întors în cameră
și am făcut dracului treaba murdară, G.
Am tăiat venele, am lăsat cuțitul, am pus biletul înapoi și am șters-o.
Și asta e tot ce am făcut.
Cum ziceam, frate,
n-am absolut nicio legătură cu tărășenia asta.
Nu cred c-o să vină. Mă bucur că am vorbit, G. Pa!
- Asta-i o mare... - Ce?
Hai, asta-i o porcărie!
Cuțitele mele?
- „Mămicuța” mea? - Găinaț?
- Îți arăt eu servitoare țicnită! - Electrician fals?
Asta-i demență curată, Tripp!
Poate trebuia să mă inviți la dineu, frate!
A făcut-o Tripp?
L-a ucis Tripp pe A.B. Wynter? Nu răspund la întrebarea asta. Nu încă.
Dar vă spun că dl Wynter n-a fost ucis aici.
De fapt, era mort de aproape 20 de minute
când Tripp l-a târât pe hol.
Din nou, revine întrebarea de la început.
De unde și de cine?
Iar acum e și mai greu de crezut și neașteptat.
De unde?
De acolo jos.
În seara dineului,
Kylie Minogue a găsit sânge în Dormitorul Lincoln.
Cred că dl Wynter a fost adus acolo, dar numai temporar,
ca loc de scurtă odihnă
pentru cel care îl târâse din Sala Ovală Galbenă
și care avea să-l care în sus pe scările acelea în camera 301.
De ce spun că a fost târât din Sala Ovală Galbenă?
Pentru că asta ați spus că ați văzut... sub jurământ.
M-am uitat pe hol și l-am văzut târând un cadavru din Sala Ovală Galbenă.
Așadar, de acolo, din Sala Ovală Galbenă, dar de către cine?
Ați văzut și asta, nu?
- La sfatul avocatului, eu... - Nu ești obligat, amice.
Pe cine ați văzut târându-l pe dl Wynter din Sala Ovală Galbenă?
Pe el!
Bruce Geller, inginerul morocănos, dar aparent plin de drăgălășenie,
care se certase cu dl Wynter și Tripp în seara aceea
și pe care Lilly l-a văzut în Sala Galbenă după 30 de minute.
Dar când l-ați văzut dv., dle Doumbe, îl târa pe A.B. Wynter pe acest hol.
De ce?
Ei bine, asta e mai complicat.
În mintea lui Bruce, pentru că mușamaliza o crimă
despre care credea că fusese comisă de femeia iubită,
Elsyie Chayle.
- Fir-ar! - Bruce și Elsyie aveau o relație.
În seara dineului, Bruce a găsit-o pe Elsyie aici, tulburată,
din cauza unei certe recente cu dl Wynter în Sala Ovală Galbenă.
Când dl Wynter era în acea sală, Bruce a încercat s-o consoleze,
dar ea n-a vrut să audă.
O să-l omor.
Bruce a lăsat-o pe Elsyie aici...
a mers pe hol până la lift,
dar apoi, îngrijorat pentru ea, s-a întors
doar ca s-o vadă pe Elsyie fugind acum din Sala Ovală Galbenă.
În scurt timp, când a intrat el însuși în cameră, l-a găsit pe dl Wynter mort.
Așadar, ca orice om bun,
a făcut curat.
Chiar l-a mutat pe dl Wynter din cameră.
Asta a văzut dl Doumbe.
E important să spunem că Elsyie are o perspectivă diferită.
Ea crede că Bruce l-a ucis pe dl Wynter.
Insistă că, atunci când s-a întors,
dl Wynter era deja mort și nu l-a văzut pe Bruce când a plecat.
Bruce avea propriile probleme cu dl Wynter
și ea știa că era furios pe felul în care o tratase dl Wynter.
Indiferent pe cine credeți, Bruce sau Elsyie...
- Elsyie. - Elsyie.
Bruce.
Oricum, Bruce l-a mutat pe dl Wynter,
l-a târât în Dormitorul Lincoln,
l-a lăsat acolo până a urcat și a pus bandă pe ușa camerei 301
ca să-i fie mai ușor să intre când se întorcea cu dl Wynter.
Apoi l-a cărat în sus și l-a lăsat acolo.
Știu asta fiindcă dv. erați cel care l-a târât aici jos.
Probabil sunteți singurul care-l putea căra pe dl Wynter pe scări.
Și cheile găsite de Tripp în acea cameră vă aparțin.
Prin urmare,
acum suntem aici,
unde a început totul.
Căci cred că în această cameră a fost ucis dl Wynter.
Asta înseamnă că ne-a rămas o singură întrebare.
Cine a făcut-o?
El trebuie să fie, nu? Bruce, inginerul.
- Ar putea fi și ea. - Nu e ea.
Nici eu nu cred, Margery.
Dar e unul dintre ei, nu? Bruce sau Elsyie?
Ați creat multă tensiune.
Mulțumesc. Da, asta credeam și eu.
Trebuie să fie Bruce sau Elsyie, dar, cum am gândit asta,
mi-am permis să iau în calcul opusul, ceea ce trebuie să faci mereu.
Dacă nu e Bruce sau Elsyie?
E posibil ca amândoi să spună adevărul? E posibil ca niciunul să nu fie ucigașul?
Ca, în timp ce Elsyie stătea lângă debara și Bruce stătea lângă lift,
o a treia persoană să-l fi ucis pe dl Wynter în Sala Galbenă?
E posibil?
- Da! - Nu!
Cum adică „a treia persoană”?
- Cine? - Cum să intre aici?
Pe ușa aceea.
E posibil?
Cineva chiar a intrat.
El.
Al treilea om.
A zis că a fost în camera aceea.
L-am auzit acolo.
Și eu l-am văzut ieșind de acolo.
Am imunitate.
Știam eu!
Toată tâmpenia aia cu vânzătorul neghiob căruia îi plac australienii
și care s-a trezit în Casa Albă.
E tipul din filmul ăla.
Ed Norton, Avocatul diavolului. Foarte bun.
E un rol. Minte cu nerușinare.
E asasin.
Și lucrez pentru dv.
Glumeam.
Dar a sunat bine.
Nu-i așa, oameni buni?
E următorul Russell Crowe.
M-am gândit la varianta în care făptașul e dl Doumbe.
A recunoscut că a fost în camera aia.
Putea să vină, să-l ucidă pe A.B.
și să se întoarcă în cameră când și-a sunat mama.
Mătușa.
E posibil și nu elimin posibilitatea.
Dar să presupunem că nu e dl Doumbe.
Să ne întrebăm o clipă dacă poate fi altcineva.
Cineva și mai discret.
O a patra persoană, care intră alături înaintea dlui Doumbe,
se strecoară aici după ce iese Elsyie
și îl ucide pe dl Wynter înainte ca ea să se întoarcă.
E posibil?
- Da! - Nu!
Nu!
Imposibil, nu?
Și totuși, deși recunosc
aparenta imposibilitate a acestui scenariu, nu-l pot nesocoti,
fiindcă aseară, stând în camera asta,
am descoperit lucruri ciudate.
Un ceas mare care lipsește de pe poliță.
O vază lipsă.
Flori arse de otravă.
Lucruri care nu pot fi explicate de Bruce sau de Elsyie sau de dl Doumbe.
Lucruri care sugerează prezența unei alte persoane.
Dar aveți o persoană chiar aici.
Doi oameni, trei oameni.
Și, dacă mai vreți unul, luați-l pe el!
Urât, frate.
De ce vă osteniți atât cu ceva atât de... incredibil de improbabil?
Excelentă întrebare, dle Hollinger.
- Serios? - Da.
Mă surprinde la fel de tare ca pe dv.
E întrebarea pe care și-o pune un ornitolog despre tot ce vede.
De ce? De ce să mă gândesc la asta?
De ce să ajung la cea mai scandaloasă, extremă și improbabilă
dintre soluțiile posibile ale acestui mister?
Și răspunsul meu este...
porumbelul-migrator.
Ăsta e răspunsul dv.?
Nu mă așteptam la el.
Porumbelul-migrator era cândva cea mai răspândită pasăre din lume.
La începutul secolului 19, erau miliarde de exemplare.
Miliarde. La sfârșitul secolului 19, erau aproape dispăruți.
De fapt, se credea că nu mai există în sălbăticie.
Apoi, în 1907, un stol mic a fost văzut în Virginia rurală.
Din câte se știe, a fost ultima dată când porumbelul-migrator a mai fost văzut.
Știți cine a văzut acele păsări?
Dv.
În 1907.
El.
Alexander Hamilton.
- Ești cumva idiot? - Taci.
Teddy Roosevelt.
Președintele Teddy Roosevelt a fost ultimul om
care a văzut un porumbel-migrator în sălbăticie.
Nu i-a venit să creadă. Părea imposibil.
Sfida logica.
Marele ornitolog, iar Teddy Roosevelt asta era,
caută context, înțelege relațiile și istoria.
Ce vezi trebuie să aibă noimă, iar acel stol de porumbei nu avea.
Erau dispăruți.
Dar trebuie să ai încredere și în tine,
pentru că știi ce vezi,
chiar dacă tot restul spune: „Nu, nu e asta.”
Voi știți. El știa. Eu știu.
Ce știți?
Știu că ucigașul a intrat pe acolo cu un pahar de otravă, paraquat.
Că ucigașul a vrut să-l pună pe A.B. s-o bea, iar el a băut.
A luat o gură și a aruncat-o la florile de alături, arzându-le.
Că ucigașul a aruncat cu vaza în el și a ratat.
Că vaza s-a spart în acest perete
și că cioburile vazei l-au lovit pe dl Wynter în frunte.
Că ucigașul a luat atunci un ceas mare de pe poliță,
cea mai mare, mai grea și mai la-ndemână armă a crimei din cameră,
și l-a lovit pe dl Wynter în cap cu el, ucigându-l.
Știu asta.
Dar e imposibil.
E incredibil, nu imposibil.
E imposibil.
Adică cineva a intrat în camera aia.
- Înainte de dl Doumbe? - Da.
Apoi vine aici, în timp ce dl Wynter e singur după cearta cu Elsyie?
- Da. - Și îl omoară pe A.B.?
- Da. - Și apoi? Unde se duce?
- Iese pe ușă. - Ce ușă? Erau oameni dincolo.
Dl Doumbe era acolo și vorbea cu mama lui.
- Nu ușa aia. - Atunci, care?
- Doamne! - La naiba!
Ușa aceea!
Eu tot n-o văd.
Pentru că nu e acolo, dle Doumbe.
Nu mai e.
În seara crimei, era o ușă acolo.
Un pasaj între Sala Ovală Galbenă și Sala Tratatelor.
Cred că am văzut-o și eu, dar nu mi-a atras atenția.
Nici când am stat aici mai devreme și am descoperit alte lucruri ciudate
n-am văzut-o.
Doar când am observat că fuseseră mutate unele tablouri
și acesta a fost adus aici ca să acopere un spațiu mai mare,
am înțeles totul.
Că ușa fusese mascată, ascunsă, înlocuită de acest perete.
O ușă care face imposibilul posibil
și vă face pe fiecare în parte suspect.
- Nu! - Nu!
Nu din nou! Serios acum!
- În niciun caz. Nu eu. - Așa e.
Ba da, voi!
Voi toți!
Posibilitatea ca cineva să intre, să-l ucidă pe dl Wynter
și să iasă pe acea ușă vă incriminează pe toți.
Chiar și pe dv. Și pe dv.
Și pe dv.
Dacă mă înșel în privința asta, atunci unul dintre voi sigur a făcut-o.
Nimeni de aici nu are un alibi solid
pentru scurtul interval în care a fost ucis A.B.
Faptul că ați făcut alte lucruri bizare și teribile ulterior
nu exclude să fi făcut și asta.
Ba chiar crește probabilitatea să-l fi ucis voi.
Cert e că toți ați dat impresia că vreți să-l omorâți.
Toți v-ați certat cu el atunci.
Du-te-n mă-ta, A.B.!
Pare că ai ceva cu mine.
Poftim cioburi!
Nu plec.
Ăsta e desertul meu. Va fi servit cum spun eu!
Dle Wynter, vă implor.
Ați țipat la el.
Poftim?
L-ați amenințat.
Ține-ți naibii gura!
Ați spus deschis că vreți să-l ucideți.
Nu mă va concedia dacă nu va mai fi aici.
Unii ați spus chiar c-o să-l omorâți.
O să...
...îl omor.
Apoi, unul dintre voi ați făcut-o.
Deci spuneți-mi.
Cine a mascat ușa?
Jasmine Haney a ordonat mascarea ușii.
Ce?
Am văzut când se lucra la asta. Mi s-a părut ciudat.
Cum președintele și dl Morgan nu mai locuiesc aici,
am întrebat și mi s-a zis de ordinul ei.
Urma să-mi spuneți asta, dră Haney?
Nu, dră Cupp.
Detectiv.
Chiar mă credeți implicată în asta?
Voiați postul din tot sufletul. Credeați că v-a trădat.
V-ați certat cu el. Deci da.
Poate.
Ați mascat ușa?
Da.
N-a fost ideea mea.
- A fost un ordin. - Al cui?
M-a sunat și mi-a spus să mă ocup de asta.
- Cine? - El.
- El? - Ce?
E o minciună.
Perry, e o minciună.
Perry?
Da. Jasmine?
Det. Cupp.
N-ați sunat?
- Pe dra Haney să mascheze o ușă? - Da.
Nu, despre ce vorbești?
M-ați sunat. Am vorbit cu dv.
E a doua oară când negați un apel invocat de cineva.
Știu că lucrurile astea nu s-au întâmplat. Minte!
Agenta Rausch mințea
când a zis că ați ordonat retragerea pazei de la etajul doi la dineu?
A sunat la 21:22. Am vorbit cu el.
Da, e o nebunie!
Perry, te rog!
Da.
Sunt de acord.
Ai avut vreo problemă cu A.B.?
Ce? Nu. De ce mă întrebi asta?
Adică, nu tocmai.
- Nu-s vinovat, dră Cupp. - Detectiv.
- Trebuie să mă credeți. - Chiar nu trebuie.
E o pasăre pe tapetul
din camera dv.
Seamănă cu flecăritorul-malaysian.
Nu știu dacă asta este, dar s-ar potrivi.
Flecăritorul-malaysian e o pasăre foarte greu de găsit,
dar nu în modul comun.
Nu e greu doar de observat.
E greu și să spui ce anume este.
Se numește flecăritor-malaysian, dar nu e chiar așa.
Nici nu flecărește.
Scoate un sunet ca de ventriloc,
de parcă ar veni din altă parte.
Poate... n-ați fost dv.
Poate... a fost un ordin. Poate cineva chiar a sunat.
Și poate că nu dv.
Poate a fost cineva care s-a dat drept dv.,
folosindu-vă vocea,
mascând-o pe a sa, ascunzându-se.
Asta e posibil.
Asta...
este...
complicat.
Eu am fost.
Poftim?
Eu am făcut-o.
Eu am ordonat mascarea ușii. Am imitat vocea lui Elliott.
Mă pricep la asta. Știți bine.
Elliott e indecis.
„Păi... asta e... complicat.”
Pot și am făcut-o.
- Ce? - De ce?
Mă certasem cu dl Wynter mai devreme în seara aceea despre dineu.
Spusese niște lucruri urâte despre mine și, la nervi, i-am luat jurnalul.
Am smuls o pagină. Mi-a părut rău.
L-am căutat mai târziu
și atunci l-am auzit certându-se cu Elsyie aici.
Am plecat, dar m-am întors imediat fiindcă se certau foarte violent.
Și atunci l-am văzut.
Chiar acolo.
Mort.
Îl uciseseră.
Cine?
Ei.
- Nu! - Nu!
Amândoi erau aici, în cameră.
A fost exact cum ați spus, det. Cupp.
Ea și Wynter se certau. Ea a aruncat vaza, l-a ratat, i-a tăiat fața.
Bruce a venit după aceea și l-a lovit cu ceasul.
Asta mi-au spus ei.
Și otrava?
Era pentru soțul ei. Îi distrugea viața.
Voia să-mi pierd slujba, să-mi distrugă viața.
Plănuia să-l omoare.
Pe el voiam să-l omor!
Asta a spus ea.
S-a dus în magazie când credea că nu va fi nimeni
și a găsit otrava.
L-a sunat pe dl Wynter de acolo să-i spună
că va întârzia cu Dormitorul Lincoln.
Când a ajuns aici, după câteva minute, și dl Wynter a confruntat-o,
a înțeles că-și va pierde slujba și a înnebunit.
Atunci a aruncat cu vaza. Otrava a venit apoi.
Fiindcă nu era mult sânge, s-au gândit să însceneze o sinucidere.
A fost ideea lui.
Au înscenat-o. Așa cum ați zis.
Sau pe aproape.
Au luat un pahar de alături.
I-au turnat niște otravă pe gât.
Au aruncat restul la flori.
E sinistru.
Dar am văzut două pahare.
Celălalt era al meu. Aveam nevoie de o tărie.
Din cauza biletului.
Din cauza lui.
Nu știam ce să fac.
Mi-era tare milă de ei.
Știu că sună aiurea, dar ea arăta așa...
îngrozită.
Are o fiică.
El încerca doar s-o protejeze.
Pagina pe care o rupsesem din jurnalul lui părea un bilet de sinucigaș.
Sunt sigură că nu era, dar așa părea.
Mi-am dat seama cum îi putea ajuta la înscenare.
Le-am dat biletul.
El l-a pus în buzunarul sacoului dlui Wynter
și l-a luat pe Wynter de acolo.
S-a întors și a curățat tot. L-am ajutat.
Am cules cioburile vazei, am aspirat.
Ați uitat paharele.
- S-au făcut greșeli. - Și ceasul?
L-a lua el ca să-l facă dispărut.
Apoi și-au ticluit poveștile. Perfect contradictorii.
Și ușa.
De ce ați mascat-o?
M-am panicat.
Când anchetați atunci la etajul trei, nu m-am îngrijorat.
M-am gândit că totul va trece.
Dar când ați coborât aici, înainte să plecați, m-am îngrijorat.
Chiar și după ce ați plecat, m-am temut că veți reveni.
Sau altcineva.
Voiam doar ca sala să arate altfel.
Să aibă altă atmosferă.
Încercam să-i protejez.
Îmi pare tare rău de dl Wynter!
Și îmi pare sincer tare rău de ei.
Totuși...
Îmi pare rău.
- Clipește. - Da!
Fii atent la asta. La clipit.
Poftim?
Ați fost foarte aproape.
Foarte aproape.
Sunt surprinzător de impresionată de dv., Lilly.
Ce inteligentă! Câtă prezență de spirit!
Ce actriță fantastică!
Azi, în seara aceea, mult mai diabolică decât mi-am imaginat.
Ce se întâmplă?
Ați fi putut reuși, deși sigur aș fi aflat cumva.
Dar ați fost aproape.
V-a împiedicat acea unică întrebare pe care ornitologul și-o pune mereu.
De ce? De ce ați mascat pasajul, Lilly? Doar ca să vă simțiți mai bine?
Nu! Aveați nevoie de mai mult de atât.
Pentru că a mai fost un motiv. Pentru că ascundeați ceva.
Ceva acoperit de amprentele dv.
Ceva ce dovedește că l-ați ucis pe A.B. Wynter.
- Det. Cupp! - Regret amarnic asta, dle președinte.
Să-mi bag, asta da!
Trebuie să-l sun pe tata.
De ce?
Din cauza ceasului.
De ce ai făcut asta, Lilly?
Pot răspunde eu, dacă nu cumva...
Sau încep eu și continuați dv.?
A făcut-o pentru că vă urăște. Adică pe dv., dle președinte.
Dar și pe voi toți.
Casa. Casa în sine.
Spațiul fizic. Ați văzut ce a făcut cu Sala Albastră?
Nu faci așa ceva fără să urăști din rărunchi locul ăsta.
Dar și casa ca idee.
Ca instituție. O urăște.
Istoria. Tradițiile. Personalul.
Ce reprezintă.
America, cred. Și cel mai mult îl ura pe dl Wynter.
El reprezenta același lucru
și îi stătea în cale și o făcuse de mult timp.
El a sabotat Crăciunul stării de bine.
Ea voia să reinventeze Casa Albă.
Și asta însemna s-o dărâme, poate la propriu.
Iar el iubea casa și ținea la ea,
la oameni, la instalația sanitară, la tablouri și la bugete.
Și ținea la dv., dle președinte, și la dv., dle Morgan,
și la americanii de rând
care veneau în vizită din toată țara.
Dar toate astea erau doar o mare prostie pentru ea.
Mă descurc bine?
L-a ucis pentru că îl ura, dar și fiindcă se temea de el.
Știți de ce? Vă spun eu.
Aflase în seara dineului de stat că o va demasca.
Asta e cearta auzită de dl Gomez în biroul lui A.B.
Nu era Harry Hollinger în camera aia. Era Lilly Schumacher.
Și tocmai v-a spus asta. A recunoscut.
De asta e genială tentativa ei îndrăzneață de a-i înfunda pe cei doi.
A spus multe lucruri adevărate. Ea și Wynter s-au certat.
A vorbit urât despre ea. Ea i-a rupt o pagină din jurnal.
- Totul s-a întâmplat. - Ce „să demaște”?
Să vă spună dv. și dlui Morgan fiecare lucru egoist, absurd și abuziv
pe care l-a făcut de când e aici și de care nu știți.
Toate sunt înregistrate meticulos în jurnalul său.
Toate minciunile, denaturările, mofturile
și comportamentul în general de rahat erau aici.
Asta a speriat-o.
Poftim?
Îmi pare rău. Serios?
Asta e? Asta e tot ce aveți?
Da, ne-am certat.
Recunosc. Ne-am certat.
Toți s-au certat cu A.B.
Da, era agitat, la fel ca mine.
Credeți că voiam să-l omor
fiindcă urma să-mi demaște „comportamentul de rahat”?
Pe bune?
Ce-mi păsa dacă-i trombonea pe Perry și Elliott?
Oricum m-ar fi crezut pe mine. Nu așa merg lucrurile.
În al doilea rând, nu-mi pasă.
Sunt bogată. Să vă spun un secret. Pe bogați îi doare în cot.
N-o să-mi lipsească salariul de 114.000 de dolari sau cât naiba e.
Oricum îl donez în scopuri caritabile.
Muncesc aici în folosul comunității, bine?
Da, prieteni?
Dați-mă afară!
Da, Lilly, cred că asta se va întâmpla, așa că mulțumesc.
Aveți câteva argumente excelente.
Dar nu doar comportamentul de rahat era problema.
Dl Wynter știa că-i trebuia mai mult de atât. N-a fost greu să afle.
Sunt câteva pagini în jurnalul lui
pe care nu le-am înțeles inițial.
Un amestec de cifre și litere, aproape ca un puzzle,
probabil intenționat ca să-și ascundă efortul.
Dar am deslușit ce era,
pentru că sunt foarte bună la puzzle-uri.
Sunt toți banii pe care i-ați deturnat.
Furat.
De unde vor fi bani? N-aveți buget pentru asta.
De unde vin banii mereu?
Din altă grămadă de bani. Așa circulă ei.
Da, sunteți bogată, dar lucrurile merg așa și din alt motiv.
Bogații fură bani tot timpul. În unele cazuri, de asta sunt bogați.
Eu cred că furtul dv. vine mai degrabă
din lene, aroganță și dispreț față de sistem, dar cine știe?
Și nu era vorba doar de bani.
Cifrele acestea?
Reprezintă diversele legi penale și coduri etice
pe care dl Wynter știa că le-ați încălcat prin semnarea unor contracte,
prin trocurile cu diverși furnizori, prin oamenii invitați la Casa Albă
care v-au spus cum să așezați oficiali americani la un dineu de stat.
Cred că A.B. v-a spus totul în biroul său.
O să le spun totul!
Și cred că v-a păsat mult de tot.
De aceea ați vrut să-i luați jurnalul.
Și de aceea, când ați ieșit din biroul lui atunci
și ați stat pe hol și ați citit pagina ruptă din greșeală,
ați decis să-l omorâți, să-i înscenați sinuciderea.
L-ați fi ucis dacă nu rupeați acea pagină
și nu-i intuiați potențialul?
Poate. E imposibil de spus.
Și irelevant.
În spatele unei crime stau motivul și momentul prielnic.
Iar dv. ați identificat momentul.
Problemele dispăreau dacă dispărea dl Wynter.
Și puteați să refaceți toate camerele, să concediați toți angajații. Era grozav!
Nu trebuia să stați doi ani într-o sală de judecată infectă,
în timp ce avocatul dv. excelent vă rezolva problemele în alt fel.
Asta era mai ușor. Și mai distractiv.
Și inteligent. Asta a fost tot. Zarul a fost aruncat.
Restul îl știm.
Dv. ați avut ideea amenajării non-toxice, fără chimicale și conștiente,
ce naiba o fi și asta.
V-ați dus în magazie cu paharul care s-a spart,
ați luat cana surorii lui Emily, ați umplut-o cu paraquat, bună alegere,
și l-ați sunat pe dl Wynter:
„Vino în Sala Galbenă să vorbim. Îmi pare rău.”
Orice se cerea spus, iar el a acceptat.
În cinci minute.
Deși cred că presimțea ceva rău,
exact cum păsările pot simți
schimbarea presiunii atmosferice înaintea furtunii.
O să mor până la sfârșitul nopții.
- Ați sunat paza dându-vă drept Elliott. - La 21:22.
Le-ați zis să plece.
N-avem voie la doi.
Apoi ați dus otrava în sufrageria de familie,
ați așteptat să plece Elsyie
și ați venit aici cu băuturile.
Whisky pentru dv.
Paraquat și whisky pentru A.B.
Și i-ați dat înapoi pagina de jurnal. Biletul de sinucigaș?
L-ați urmărit băgându-l în buzunar, apoi ați trecut la treabă.
Ați vrut să-l vrăjiți.
Mă îndoiesc că a mers,
dar dl Wynter nu era nici cinic.
Nu credea că cineva poate fi atât de malefic,
dar văzuse și știa multe despre meschinărie, cruzime, aroganță.
Probabil mai multe decât ne imaginăm noi.
Dar chiar și după toate astea,
era dispus să vă ofere prezumția de nevinovăție.
A plătit cu viața.
A.B. a băut otrava, și-a dat seama imediat ce era
și a aruncat restul la trandafiri,
dar paraquatul acționează rapid și e devastator de dureros.
A fost afectat puternic.
Sigur nu știți multe despre otravă,
dar probabil știați că ce a băut
nu-l va ucide, așa că ați aruncat vaza.
Ați ratat, dar l-ați speriat și mai tare.
Așa că ați luat ceasul și asta l-a terminat.
A.B. era mort. Trebuia să vă mișcați repede.
Ați luat ceasul și ați fugit în pasaj.
Dar ceasul ăla nenorocit!
Ce să faceți?
Era masiv, ciudat, plin de sânge și crăpat.
Nu puteați umbla cu el, nici să-l puneți oriunde.
Apoi Elsyie și Bruce au găsit cadavrul.
Nu aveați de ce crede că se vor bănui unul pe altul.
Era posibil ca paza să vină în 30 de secunde. V-ar fi prins.
Așa că ați pus ceasul în locul de depozitare din față, în pasaj,
ați așteptat să plece de pe hol și ați șters-o prin Sala Tratatelor
și pe scară în jos.
Și ați fost liberă.
V-ați reîntors la petrecere, dar acel ceas continua să vă roadă.
Dacă erau sus? Dacă îl găseau?
Apoi, cu timpul,
văzând că nimeni nu zice nimic de un cadavru...
Iar un cadavru la Casa Albă ar fi iscat zarvă mare, credeți-mă,
în special în seara dineului.
Ați decis să urcați să vedeți ce se întâmpla.
Poate să mutați ceasul. Dar n-ați găsit nimic aici.
Wynter lipsea. Vaza spartă lipsea. Nimic. Doar inginerul Bruce Geller,
căutând o infiltrație din camera lui Tripp Morgan.
Ce naiba se întâmpla?
Wynter trăia? Ce se întâmpla?
Ați fost sincer confuză, îngrijorată,
și asta au văzut toți din acel moment înainte.
L-am căutat peste tot, în toate camerele.
- Părea îngrijorată. - Preocupată.
Nu panicată, doar îngrijorată.
Ce am văzut...
Nu l-am găsit pe A.B.
Da, se pare că sunteți o actriță grozavă,
dar nu asta a fost.
Chiar erați panicată.
Când am ajuns și toate detaliile despre ce se întâmplase cu dl Wynter
au început să apară, că aparent s-a sinucis în sala de jocuri,
da, a fost uluitor pentru dv., v-a șocat, dar a fost grozav.
Scăpaserăți.
Iar când am început să anchetez la etajul doi,
cum ați spus, ați început să vă îngrijorați puțin,
dar am plecat curând și atunci ați făcut pasul final să scăpați de dovadă,
s-o mascați poate pentru totdeauna.
A fost un plan genial, meritul vă aparține,
dar ați ajuns până aici
doar din cauza neînțelegerilor bizare și a purtării regretabile
a multor altora din casă.
Deci a fost un efort de echipă.
Le datorați mult.
Chit că-i urâți.
El e cel care a murit.
Chiar aici. În camera asta.
Mi-ați spus multe despre el.
Poți afla multe despre cineva din ce scrie și ce citește.
Era un om complicat,
cu defecte și dificil, extrem de loial,
inteligent și atent,
o mare pacoste
și cu intenții de-o generozitate fără margini.
Suferise la viața lui și nu se dăduse bătut
și-mi pare rău că nu l-am cunoscut.
Iubea casa asta.
Nu l-am cunoscut, dar știu asta.
Iubea angajații de aici, îi respecta, îi înțelegea,
îi aprecia, îi vedea, știa cine sunt și de unde vin,
la ce renunțaseră să fie aici, de ce erau aici.
Revine întrebarea asta. De ce?
De ce sunt aici? El de ce era aici?
Pentru dv., dle președinte.
Și pentru dv., dle Morgan.
Pentru toți cei de aici.
Pentru noi toți.
Nu era o luptă între el și voi. Erați în aceeași tabără.
O casă, o familie.
O uniune imperfectă dându-și silința să reușească, rezistând.
Credea în asta.
Eu sunt doar detectivul,
dar mi se pare că merită să crezi în asta.
Iar ea nu crede în asta.
De asta ea e cu adevărat nașpa.
Plus că e ucigașă.
Încă nu mi-e clar cine are jurisdicție aici.
Dar, oricine ar fi, luați-o!
- Eu. - Da. Stați liniștiți!
Ține de FBI. Mă ocup eu.
Lilly Schumacher.
N-o credeam nici între primii trei.
Îi aveam pe elvețian, pe tipul cu sarea și tipul cu apa.
Tu? Să ghicesc.
- Da. - Până la capăt.
Dar Harry?
Ce e cu el?
A jucat vreun rol în asta?
Nu. Tripp Morgan avea dreptate. E un nemernic.
- Deci... - L-a jignit oribil pe dl Wynter.
A vrut să-mi ia cazul.
A scotocit prin biroul dlui Wynter.
Dar fiindcă e un animal politic anxios, cred eu, nu din alt motiv.
Chestia cu conspirația e un rahat. Scuze, dnă senator.
Nu e nevoie. Suntem doar noi.
Totuși, m-a rechemat să rezolv cazul. Oamenii sunt complicați.
De ce a dat Lilly vina pe Bruce și Elsyie?
A încercat și ea.
Știa că am dibuit-o până la urmă. Știa.
- Când ați știut? - Când am știut. N-o zic ca cimilitură.
La un moment dat știi dintr-odată.
Vezi.
Nu știu când mai exact.
Am bănuit-o când mi-a zis că i-a văzut pe Elsyie și Wynter certându-se
în Sala Galbenă.
Eram pe hol și l-am văzut certându-se cu cineva în Sala Ovală Galbenă.
Elsyie zisese că ușa era închisă.
M-a pus să închid ușa.
Nu avea de ce să inventeze. Confirma ce-au zis ceilalți despre A.B.
Că încerca mereu să-și exprime nemulțumirile cu ușa închisă.
Nu-i plăcea să se certe în public.
Încerca mereu să evite asta.
Te chema, închidea ușa.
Cum să-i vadă Lilly de pe hol dacă ușa era închisă?
Era suspect.
Îi văzuse, dar din sufrageria de familie, unde amesteca otrava.
Când Jasmine a zis că cererea de mascare a ușii
a venit de la Elliott, ceva mi-a spus că a fost Lilly.
O auzisem cum imită voci, iar pe Elliott nu-l bănuisem.
Și atunci a clipit.
Nu din cauza ceasului,
ci când a zis că Bruce a pus biletul în sacoul lui Wynter.
Lilly nu era în sala de jocuri când am scos biletul în seara aia.
Nu putea ști unde era
decât dacă-l văzuse pe Wynter punându-l el acolo, și l-a văzut!
La ce oră plecați?
Decolarea e peste trei ore.
- Reagan sau Dulles? - Dulles.
Atunci, plecați.
Mulțumesc, det. Cupp. Fac asta de foarte mult timp.
N-am mai văzut pe nimeni ca dv.
Ți-am luat ceva.
Pentru drum. N-o deschide aici!
Mi-e milă de cine va sta lângă tine în avion.
Mulțumesc.
Pentru tot.
- Am de făcut o oprire scurtă. - Ești sigură? Avem timp?
Avem timp.
Cinci minute.
Am rezolvat crima.
- Cea de alături? - Da.
Grozav. Credeam că ai venit pentru Clive.
Nu.
Asta înseamnă că soțul fiului meu se mută înapoi?
- Președintele Statelor Unite? - Da.
Se mută.
Ce frumos a fost pe aici!
Îmi pare rău.
Cine a făcut-o?
Stai, nu-mi spune.
Mucoasa aia cu nasul pe sus?
Da.
Puteai să mă întrebi.
- Det. Cupp... - Le zic să trimită vodcă, dnă Cox.
Chiar că ești bună.
Da, sunt.
Cea mai bună.
ÎN MEMORIA LUI ANDRE BRAUGHER
Subtitrarea: Mircea Pricăjan