‫איך אתה מרגיש?‬
‫שאני עומד לנצח.‬
‫אתה אף פעם לא מנצח.‬
‫אבל אני מרגיש שאני עומד לנצח.‬
‫איך נהיית גרוע כל כך בזה?‬
‫אימונים. לא תאמיני, אבל בילדותי,‬
‫הייתה לי ערכת שש-בש מגנטית‬ ‫ששיחקתי בה במכונית.‬
‫הפסדתי לאבא שלי בזמן שהוא נהג.‬
‫כלומר, הוא אפילו לא ראה את הלוח,‬ ‫ועדיין הפסדתי.‬
‫אני בהחלט מאמינה. למה שלא אאמין?‬
‫היום יום ההולדת שלו.‬
‫של אבא שלך?‬
‫כן, הרגע קלטתי את זה.‬
‫טוב, יום הולדת שמח, פאפא וינטר.‬
‫שנתחיל שוב?‬
‫הוא בן...‬
‫בן 157?‬
‫תודה.‬
‫אני רק עושה את החשבון.‬
‫נהדר.‬
‫מתי איבדת אותו?‬
‫לפני 54 שנים במרץ.‬
‫לעזאזל.‬
‫אני מצטערת, איי-בי.‬
‫בן כמה היית?‬
‫בן 11. הוא ואימא שלי‬ ‫נהרגו בתאונת דרכים כשהייתי בן 11.‬
‫לא בגלל השש-בש, אל תדאגי.‬
‫הם היו הורים טובים.‬
‫את תמיד מציקה לי, "למה אין לך משפחה?"‬
‫זאת הסיבה.‬
‫הייתה לי...‬
‫משפחה.‬
‫למה תמיד נתת לי לדבר ככה, איי-בי?‬
‫כדי שתרגישי נורא.‬ ‫-אני אכן מרגישה נורא.‬
‫מוטב שנדחה את המשחק הזה, למען האמת.‬
‫צריך לגרום לערב הזה לקרות.‬ ‫לנסות לא להרוג אף אחד. או להיהרג.‬
‫היי.‬
‫יש לך משפחה. אתה יודע את זה, נכון?‬
‫כל זה כאן.‬
‫מר וינטר.‬
‫ג'ורג'. ג'ורג'. ג'ורג'.‬
‫בלי אלרגיות?‬ ‫-היא אמרה בלי אלרגיות.‬
‫מעולה.‬
‫מי מולי?‬
‫אני רוצה את איי-בי וינטר כאן עכשיו.‬ ‫כי האסלה שלי סתומה!‬
‫אתה רובוט איש זקן מהכוכב משרת,‬ ‫אז אולי זה...‬
‫אני שולח מהנדס לתקן את האסלה.‬ ‫-תודה.‬
‫ואני אדבר עם אחיך בבוקר.‬
‫אני מנסה לעשות משהו נפלא,‬ ‫אבל מעולם לא הבנת את זה.‬
‫ואם תעמוד שוב בדרכי, אני אהרוג אותך!‬
‫לא, אל תתעסקי איתי.‬
‫חצי מאוסטרליה המזוינת מגיעה למסיבה הזאת.‬
‫אני רוצה את הארי סטיילס כאן הערב.‬
‫נדפקנו. אף אחד לא רוצה‬ ‫להופיע בבית המחורבן הזה.‬
‫כן?‬ ‫-יש בעיה בקומה.‬
‫ולנטינה מוטה. אני אטפל בזה.‬
‫תן להם ללכת.‬ ‫-זה מנוגד לנוהלי הבית הלבן.‬
‫למי אכפת?‬ ‫-לי.‬
‫שמעתי שאין לנו אורח מוזיקלי?‬
‫תסלח לי על ההפרעה. יש לנו ביטול.‬
‫כן, בסדר.‬ ‫-אארגן את זה. חדר השינה של לינקולן.‬
‫בולשיט! אני פועל לפי כל הנהלים.‬
‫שאלתי אותך אם אין אלרגיות.‬ ‫תעיף את הפרחים האלה מכאן.‬
‫למה אני צריך לנקות את הבלגן של טריפ?‬ ‫-תיתן לנו רגע?‬
‫למה אני... זאת אסלה סתומה מזוינת.‬
‫יום הולדת לבני.‬ ‫-מצטער.‬
‫על זה אני מדבר... כשמדברים על בחור אחר...‬
‫זין על העבודה שלך.‬
‫רולי, תחליף.‬ ‫-מכאן.‬
‫רולי, תחליף בין שני אלה. סליחה. תודה.‬
‫איי-בי, הייתה תאונה בשער הדרומי.‬
‫הרעש הגיע משם. סוכנים הלכו לבדוק את זה.‬
‫שילה יושבת...‬ ‫-מה היא עושה?‬
‫את יוצאת מהחדר.‬ ‫-אתה יודע מה? לך תזדיין, איי-בי!‬
‫יש בעיה עם הקנגורואים.‬
‫לא אתן לך לקחת את הקנגורואים שלי!‬
‫לא לקחתי ממך דבר.‬ ‫-לא את.‬
‫הוא!‬
‫...לא אמור להיות ככה. לא! אני אחשוף אותך.‬
‫אני אספר להם הכול.‬
‫הכול!‬
‫האיש שרציתי לפגוש.‬ ‫דיברתי עם מרוולה על הקינוחים...‬
‫אני לא עוזב.‬ ‫אני לא יכול לעזוב את הבית ככה.‬
‫לא אחרי הערב.‬
‫איי-בי צריך שתכיני‬ ‫את החדר של לינקולן לקיילי מינוג.‬
‫אה, בסדר.‬ ‫-תודה.‬
‫אדוני שר החוץ, הכול בסדר?‬
‫הלו? ייקח לי חמש דקות.‬
‫אני אמות עד סוף הלילה.‬
‫תפני את הקומה מיד.‬
‫אל תדאגי. תטפלי בזה אחר כך. בואי.‬
‫הלו?‬ ‫-תגיעי לחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫כן.‬ ‫-אתה רובוט איש זקן...‬
‫אהרוג אותך!‬ ‫-אף אחד לא רוצה להופיע...‬
‫על זה אני מדבר...‬ ‫-לא את. הוא!‬
‫לך תזדיין, איי-בי!‬
‫את חושבת שזה קרה בחדר הזה?‬
‫עכשיו אני בטוחה בכך.‬
‫- המעון -‬
‫- 8.‬ ‫תעלומת החדר הצהוב -‬
‫הבלשית קאפ? את מוכנה?‬
‫אני צריכה לתפוס טיסה.‬
‫אני מבין. אנחנו מוכנים אם את מוכנה.‬
‫פיטת נמלים ענקית.‬
‫מה זה פיטת נמלים ענקית?‬
‫הציפור שאני טסה לראות. הטיסה שלי.‬ ‫-בסדר, נהדר.‬
‫זה נשמע כמו פיטת נמלים ממש גדולה.‬
‫ענקית בהשוואה לדמויי-טירן האחרים.‬
‫היא גדולה.‬
‫אני מעריך את זה שאת מופיעה‬ ‫בפני הוועדה הזאת היום, הבלשית קאפ.‬
‫כידוע לך,‬
‫אנחנו בוחנים את מותו של המנהל הכללי‬ ‫של הבית הלבן איי-בי וינטר.‬
‫כך שמעתי.‬
‫כשהתחלנו את השימועים, החקירה הייתה סגורה,‬
‫ובאופן רשמי,‬
‫מותו של מר וינטר נקבע כהתאבדות.‬
‫למעשה, למדנו במהלך שימועים שחלקם היו קשים...‬
‫סנאטורים!‬
‫...ועל כך אני לוקח אחריות מלאה,‬
‫שסיפור מותו של מר וינטר היה הרבה יותר...‬
‫מורכב.‬
‫למרבה הצער, גם למדנו את זה‬ ‫קצת מאוחר כי כבר עזבת.‬
‫כדי למצוא פיטת נמלים ענקית.‬
‫הגדולה ביותר מבין דמויי-טירן,‬
‫למיטב הבנתי.‬
‫כן.‬ ‫-אבל עכשיו חזרת.‬
‫והסכמת לבוא לכאן היום‬ ‫בדרכך לשדה התעופה כדי לדווח‬
‫שחשוד נעצר במסגרת החקירה שלך.‬
‫זה נכון, סנאטור.‬ ‫-ושמו של החשוד?‬
‫אנחנו בדיון בדלתיים סגורות, הבלשית קאפ,‬
‫לנוכח הרגישות של ההליכים.‬
‫כן, בסדר.‬
‫אבל אתם לא רוצים לשמוע‬ ‫איך פיענחתי את הכול?‬
‫משהו חסר בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫כן.‬ ‫-אגרטל, אחד מתוך סט.‬
‫חרסינה צרפתית מ-1823.‬
‫לא ראית אותו מאז 11 באוקטובר,‬ ‫הערב שבו וינטר נמצא מת, נכון?‬
‫אכן.‬
‫ולא תראי. הוא נשבר. מצטערת.‬
‫הבלשית קאפ, זה לא הדבר היחיד שנעלם מהחדר.‬
‫אני יודעת.‬
‫אני מחפשת שעון.‬
‫בסדר, בטח.‬
‫מה עם זה?‬
‫לא, שעון מסוים.‬
‫אה, אני מבין.‬
‫בכל חדר יש שעון על מדף האח,‬ ‫אבל לא בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫אה, השעון הזה, השעון של פרנקלין.‬
‫הוא נעלם.‬ ‫-אתה יודע איפה הוא?‬
‫לא, חיפשנו בכל מקום.‬ ‫-יש לך תמונה?‬
‫- נעדר!! -‬
‫זה שעון גדול.‬ ‫-כן.‬
‫אני יכולה לקחת את התמונה?‬ ‫-לא.‬
‫ורדים צהובים?‬ ‫-באגרטל גדול ליד הדלת.‬
‫כן, אני זוכר אותם.‬
‫כמובן.‬ ‫-הם היו במצוקה.‬
‫לא הייתי אומר במצוקה.‬
‫מה היית אומר?‬ ‫-נשרפו.‬
‫נשרפו?‬
‫אלה היו פרחים יפים וטריים,‬ ‫והם התייבשו בתוך יומיים. נשרפו.‬
‫מה יגרום לזה?‬ ‫-משהו אלים.‬
‫קוטל עשבים.‬
‫פאראקוואט, אולי.‬ ‫-פאראקוואט.‬
‫הניחוש שלי.‬ ‫-זה משהו שיש לך כאן?‬
‫האם יש לי קוטל עשבים תעשייתי‬ ‫בסדנת הפרחים הקטנה‬
‫שבה אני מכין זרים יפים? זאת השאלה?‬
‫לצערי, כן.‬
‫לא, אין לי.‬
‫אבל אני יודע איפה אפשר למצוא.‬
‫פאראקוואט? זה משהו‬ ‫שכבר אסור להשתמש בו כאן.‬
‫בעיקרון, בכל הכימיקלים.‬
‫אמרו לנו לפני שנה שעלינו‬ ‫לנקות לגמרי את הגננות מרעלים.‬
‫אנחנו עושים עיצוב נוף "מודע".‬ ‫-מה זה אומר?‬
‫אין לי מושג.‬
‫אני רק יודעת שנפטרנו‬ ‫מכל קוטלי העשבים כמו פאראקוואט.‬
‫כעת כשאני אומרת את זה,‬
‫אני לא חושבת שמישהו‬ ‫בא לאסוף את כל החומרים האלה.‬
‫אם נשאר לי משהו, זה יהיה כאן.‬
‫אני מניחה שזה באמת עדיין כאן.‬
‫אתם יודעים, זה ממש מוזר.‬ ‫-כן.‬
‫את יודעת מה אני עומדת לומר?‬ ‫-כן.‬
‫מוזר כל כך.‬
‫בערב שבו מר וינטר נהרג,‬ ‫כשכולנו היינו כאן יחד,‬
‫הרגשתי שהזיזו משהו באזור הזה.‬ ‫ציינת את זה.‬
‫משהו לא מסתדר במדף ההוא שם.‬
‫את לא יודעת מה,‬ ‫אבל זה מטריד אותך. יש משהו שונה.‬
‫אה, זה.‬
‫כן!‬
‫את יכולה לבוא איתנו?‬
‫אלוהים!‬
‫את מזהה את זה?‬ ‫-כן, זה מהשולחן שלי. למה...‬
‫קשה להסביר.‬
‫אפשר לקחת את זה?‬ ‫-לא.‬
‫זה שלי.‬ ‫-יש בזה פאראקוואט.‬
‫אה.‬
‫אחותי הכינה לי את זה.‬
‫טוב, עכשיו זה סוג של כלי רצח.‬
‫בסדר.‬
‫את יכולה לשמור את זה.‬
‫אני הולכת.‬
‫תודה, אמילי.‬
‫איפה אנחנו?‬ ‫-אנחנו בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫לא, כלומר, מה אנחנו עושים?‬
‫אנחנו מחפשים רמזים.‬
‫כוונתי היא, מה זה?‬
‫זאת כוס קטנה.‬
‫מבינה את כוונתי?‬ ‫-לא.‬
‫באופן כללי?‬ ‫-לא.‬
‫אתמול בערב, היו לך ברוס ואלסי ממש שם.‬
‫התלבטת בין ברוס לאלסי.‬
‫ברוס רצח את איי-בי וינטר או אלסי?‬
‫ועכשיו יש לנו כוס קטנה‬ ‫ואין ברוס ואין אלסי,‬
‫ואני תוהה, האם אנחנו מתקרבים?‬
‫מתקרבים למה?‬
‫לפענח מי רצח את איי-בי וינטר.‬
‫אה. כן.‬
‫כן!‬
‫מישהו נכנס לצריף ההוא‬ ‫בערב של הארוחה הרשמית.‬
‫אני חושבת שכדי לחפש רעל.‬ ‫אני חושבת שהביא כוס אמיתית.‬
‫אני חושבת שהכוס נפלה או נשברה.‬ ‫לא יודעת למה.‬
‫ואז האדם הזה לקח את זה.‬
‫מצא את הרעל, את הפאראקוואט, ומזג לכוס.‬
‫ואז הרים את הטלפון‬ ‫והתקשר למשרדו של איי-בי,‬
‫ואז בא לכאן.‬
‫טוב, לשם, ואז לכאן.‬
‫ראיתי שתי כוסות באותו לילה.‬
‫על שולחן הקפה, ועל השולחן הקטן.‬
‫אני חושדת שזאת על השולחן הקטן‬ ‫הכילה את הרעל‬
‫ושפכו אותו על הפרחים.‬
‫חלק מזה וינטר בלע כנראה.‬
‫מישהו זרק אגרטל.‬
‫אני חושבת שהוא פגע בקיר הזה.‬
‫האגרטל הזה נעלם.‬
‫השני נמצא שם, ויש חריצים כאן.‬
‫הניחוש שלי הוא שהוא נזרק על וינטר,‬
‫ולכן היו לו חתכים קטנים על הפרצוף.‬
‫וכשזה לא עבד, האדם הזה הרים משהו כבד,‬
‫אולי הפמוט, אבל אני חושבת‬ ‫שהוא לא היה כבד מספיק.‬
‫אני חושבת שהפמוט נפל‬ ‫כשמר וינטר נתקל בשולחן הזה‬
‫אחרי ששתה את הרעל.‬ ‫אני חושבת שהחפץ הכבד היה השעון.‬
‫אין שעון.‬
‫בדיוק. ואני חושבת שזאת הסיבה.‬
‫את חושבת שהשעון הוא כלי הרצח?‬ ‫-כן.‬
‫אמרת שהכוס עם הרעל היא כלי הרצח.‬ ‫-אמרתי שהיא סוג של כלי רצח.‬
‫אז צריך למצוא את השעון.‬ ‫-כן.‬
‫את יודעת איפה הוא?‬ ‫-לא, אבל אני מכירה מקום שלא חיפשו בו.‬
‫שעון?‬
‫לא, הייתי אומר שלא.‬
‫אתם יודעים, כלומר, לא "שעון-שעון" מסורתי.‬
‫למה אתה שם מירכאות? מה זה "שעון-שעון"?‬
‫אני לא רוצה להסתבך בצרות.‬ ‫-זה בסדר. אנחנו המשטרה.‬
‫בסדר.‬
‫טוב, יש לי פה שעון יפה.‬
‫יותר מעין פסל של בחור עם אלמנטים של שעון.‬
‫למה זה פה?‬
‫לקחתי אותו מהספרייה, בסדר? לפני זמן מה.‬
‫ואז שמעתי שמר וינטר מחפש אותו,‬
‫והוא כבר די כעס עליי בגלל כמה דברים.‬
‫אז כששמעתי שהוא עוזב,‬ ‫חשבתי, "אחכה עד שיעזוב.‬
‫"ואז אני אחזיר אותו למקום." ואז זה לא קרה.‬
‫אז הנה אנחנו.‬
‫אני עדיין לא יודע אם זה מגניב או לא.‬
‫אתה לא יודע?‬
‫מה כוונתך ב"עוזב"?‬ ‫-מה?‬
‫אמרת שמר וינטר היה אמור לעזוב ולא עזב.‬
‫לעזוב את הבית.‬
‫לפרוש?‬ ‫-כנראה.‬
‫מתי זה היה?‬ ‫-מתישהו מאז שהגעתי לכאן.‬
‫כמה זה, כמה חודשים?‬ ‫-אתה כאן כבר שנה.‬
‫לעזאזל, באמת?‬ ‫-איפה שמעת את זה?‬
‫בחוץ, בקומה.‬
‫בקומה? יש לכם פגישות של הקומה או משהו?‬
‫אני לא יודע, בנאדם. אולי מהזקנה‬ ‫או מהאידיוט שעובד עבור אחי.‬
‫זה יכול להיות אנשים רבים.‬ ‫-לא, אני מדבר על האידיוט.‬
‫האידיוט הכי גדול בעולם.‬
‫מה? אני לא יודע על מה הוא מדבר, לעזאזל.‬
‫הבחור הזה מטורף. אתם יודעים את זה, נכון?‬
‫מעולם לא שמעת שווינטר עוזב?‬ ‫-לא.‬
‫אבל אני לא ממש מעודכן בענייני איוש הצוות‬
‫כי אני מנסה לעזור לנשיא מורגן‬ ‫לנהל את האומה המזוינת.‬
‫את קרובה?‬
‫כי זה שאת שואלת אותי‬ ‫על תוכניות הפרישה של וינטר‬
‫לא גורם לי להרגיש שאנחנו קרובים.‬
‫חכי, רק רגע.‬
‫למען האמת, בערב שבו הוא מת,‬ ‫כשהיא באה לכאן,‬
‫וביקשתי ממנה לסגור הכול, והיא סירבה...‬
‫על מי אתה מדבר?‬ ‫-ג'סמין הייני.‬
‫היא קיטרה על כך‬ ‫שהיא עובדת כאן כבר 11 שנים...‬
‫כן, אני רוצה להיות המנהלת הכללית,‬ ‫וחשבתי שאני אתמנה לתפקיד,‬
‫אבל הובהר לי היטב הערב‬
‫שאני לא אהיה המנהלת הכללית בזמן הקרוב.‬
‫אמרה לי בעיקרון ללכת להזדיין‬ ‫עד שהראיתי לה שווינטר מת.‬
‫אני לא יודע אם זה קשור לעזיבה שלו.‬
‫בערב שבו מר וינטר מת,‬ ‫הוא הפיל פצצה על ג'סמין.‬
‫ג'סמין נועדה להיות‬ ‫המנהלת הכללית הבאה של הבית הלבן.‬
‫כולם ידעו. היא ידעה.‬ ‫מר וינטר אמר לה לפני שנה.‬
‫הוא תכנן לפרוש. היא תתפוס את מקומו.‬
‫אבל במהלך השנה האחרונה,‬
‫כולנו התחלנו... להרגיש את זה מתפוגג.‬
‫הוא מעולם לא קבע תאריך מדויק.‬
‫אבל מה שזה לא היה,‬ ‫נראה היה שהתאריך נדחה שוב ושוב.‬
‫תחילה, החגים.‬
‫ואז התקפות הטרור של ארבעה במרץ.‬ ‫אי אפשר לעזוב אחרי זה.‬
‫ואז חג הפסחא.‬
‫יום העצמאות.‬ ‫-עונת החגים שוב מתקרבת.‬
‫הרגשתי שהתסכול של ג'סמין גובר.‬ ‫אמרתי לה, "תחזיקי מעמד.‬
‫"הוא רק זקוק לזמן כדי לשחרר,‬ ‫אבל זה יקרה בקרוב."‬
‫והאמנתי בזה. אני חושב שגם היא.‬
‫עד אותו ערב.‬
‫אני לא עוזב.‬
‫אני לא פורש. לפחות למשך שנתיים.‬
‫פצצה.‬
‫והיא הייתה עצבנית.‬
‫מה?‬
‫אני יודעת.‬
‫שנים? אני כבר מחכה שנים. אני לא אחכה שנים.‬
‫את רק צריכה לדבר איתו.‬
‫סיימתי עם הדיבורים, בסדר?‬ ‫דיבורים לא עזרו לי.‬
‫ללכת לצידו. "כן, אדוני. לא, אדוני.‬
‫"תן לי לטפל בזה, אדוני."‬ ‫לנקות את הבלגנים המזוינים שלו!‬
‫היא ניסתה לדבר איתו שוב,‬ ‫אבל לא יצא מזה כלום.‬
‫לא הייתה ממש שיחה.‬
‫והיא לא קיבלה הזדמנות נוספת.‬
‫ג'סמין הייני?‬ ‫-כן.‬
‫זה הפתיע אותך?‬
‫אני לא מופתעת בקלות.‬
‫אבל אני מודה שזה הפך את המצב למעניין יותר.‬
‫לפני כן זיהיתי כמה אנשים‬
‫שהאמנתי שאולי מילאו תפקיד‬ ‫במותו של מר וינטר.‬
‫ועכשיו היה לי עוד אחד.‬
‫זהו זה.‬
‫היא החשודה.‬
‫יש לה המניע הטהור, הברור והחזק ביותר.‬ ‫כרגע שמענו אותו.‬
‫והייתה לה גישה, וזה הגיוני לחלוטין.‬
‫היא סיפרה לנו הכול,‬ ‫הראתה לנו הכול, עיצבה הכול.‬
‫אנחנו חושדים באנשים אחרים,‬
‫אבל לפעמים זה משהו שנמצא ממש מתחת לאף.‬
‫זה משהו שמסתתר גלוי לעין כול.‬
‫הדבר המובן מאליו.‬
‫הדבר שאתה בוהה בו. פשוט לא ראית אותו.‬
‫כן, אני מסכימה.‬
‫אבל איך בדיוק?‬
‫ומתי? והאם היא פעלה לבד?‬
‫ברור שהכול נראה הרבה יותר הגיוני‬ ‫אם היו מעורבים בזה עוד אנשים.‬
‫אני יודע שזה מוזר,‬
‫אבל ראיתם את "רצח באוריינט אקספרס"?‬
‫החדש?‬ ‫-או הישן.‬
‫לא ראיתי את שניהם.‬
‫אז מה זה משנה לך?‬ ‫-קראתי את הספר.‬
‫לא קראתי את הספר. זאת לא הנקודה.‬
‫הנקודה היא, מה קרה?‬ ‫-הספר טוב.‬
‫בסדר, אני בטוח. יום אחד אקרא את הספר.‬
‫- רצח באוריינט אקספרס -‬
‫טוב, בסדר, זה מוזר.‬
‫בכל מקרה, אם אתה זוכר,‬ ‫התברר שכולם עשו את זה.‬
‫כל החשודים.‬
‫וזה גורם לי לתהות.‬
‫רגע, את מסכימה איתי?‬
‫מה?‬
‫כשאמרתי שזה מסתתר גלוי לעין כול.‬ ‫-כן.‬
‫הסכמת איתי בעבר, אבל אז הבנתי שלעגת לי.‬
‫כן.‬
‫כן. אז לעגת לי בעבר,‬ ‫אבל את לא לועגת לי עכשיו?‬
‫לא.‬
‫אני פשוט אחזור למקום שבו התחלתי.‬
‫לפעמים זה משהו שנמצא ממש מתחת לאף.‬
‫משהו שמסתתר גלוי לעין כול.‬
‫הדבר המובן מאליו. הדבר שבהית בו.‬
‫פשוט לא ראית אותו.‬
‫כן.‬
‫אני מסכימה.‬
‫האם זה...‬ ‫-כן.‬
‫היומן של איי-בי וינטר?‬
‫שם על המדף, בחדר שלאיש לא היה אכפת ממנו.‬
‫כי איפה המקום האחד שאיש לא מחפש בו?‬
‫אני השתמשתי בפחית שנראית כמו פחית קולה,‬
‫אבל אפשר להסיר את התחתית בהברגה.‬
‫בכל מקרה, זאת לא כוונתך.‬
‫החדר עם הספרים.‬
‫לאיש לא אכפת מהחדר עם הספרים.‬
‫הייתי צריכה להבין את זה קודם. הכול היה שם.‬
‫המחברות שלו, היומנים שלו,‬ ‫הם נראו כמו ספרים ישנים.‬
‫הוא כתב בהם הכול.‬
‫הספרייה. החדר האהוב על מר וינטר.‬ ‫הוא עצר כאן דבר ראשון בכל בוקר.‬
‫וזה תמיד היה המקום האחרון‬ ‫שהוא ביקר בו לפני שעזב.‬
‫פשוט לא ראיתי את זה,‬ ‫ובדיוק בגלל זה הוא עשה את זה.‬
‫קראת אותם?‬
‫ניסיתי.‬
‫נו?‬
‫והם היו מצחיקים,‬
‫מלומדים, עם ביקורת עצמית,‬ ‫נדיבים באופן בלתי צפוי, חריפים.‬
‫הוא היה כן לגבי חלק מרגשותיו,‬ ‫רבים חיוביים, חלקם שליליים.‬
‫הוא בז במיוחד ללילי שומאכר,‬ ‫מה שלא הפתיע אותי כלל,‬
‫אבל עוצמת הבוז כן הפתיעה.‬
‫יחסיו עם מר גוטהארד התערערו בבירור.‬ ‫הוא לא חיבב את טריפ.‬
‫הוא חשב שזה רעיון גרוע‬ ‫להשאיר את מרוולה ליד סכינים‬
‫ואת שילה ליד וודקה.‬
‫הוא ניהל ספר חשבונות מסקרן‬ ‫עם ראשי תיבות ומספרים‬
‫שהיו חסרי היגיון עבורי בזמנו,‬
‫אבל מאז התברר שהם חושפים הרבה.‬
‫אז הם עזרו?‬
‫מאוד, וזה עוד לפני שהגעתי לדף האחרון.‬
‫מה היה בדף האחרון?‬ ‫-שום דבר.‬
‫מכתב ההתאבדות.‬
‫כן, אבל זה לא היה מכתב התאבדות.‬ ‫טוב, לא ידעתי את זה.‬
‫אני מצטער. אולי זה היה מכתב התאבדות?‬
‫האמנתי מהרגע הראשון שמר וינטר לא התאבד.‬
‫אבל המכתב הזה באמת נראה כמו מכתב התאבדות.‬
‫אבל עכשיו, בהקשר של הדף השלם,‬
‫זה בבירור לא היה מכתב כזה, לא במקור.‬
‫לא יכולתי להסביר. עדיין לא.‬
‫הוא קרע בעצמו?‬ ‫-או שמישהו אחר עשה את זה?‬
‫בטעות?‬ ‫-בכוונה?‬
‫מישהו ידע שהספרים היו כאן כל הזמן?‬
‫מי?‬ ‫-אנג'י.‬
‫ג'סמין.‬ ‫-אבל למה זה היה עליו?‬
‫איך זה שהוא היה עליו?‬ ‫-כלומר?‬
‫אם הוא נרצח בחדר הסגלגל הצהוב,‬ ‫למה יש עליו מכתב התאבדות בחדר המשחקים?‬
‫זה היה רק צירוף מקרים?‬
‫ומה החלטת?‬
‫לא החלטתי כלום, כי אז נפתחו שערי הגיהינום.‬
‫למעלה. עכשיו.‬
‫היי, זה אני. רק עושה את הקטע שלי.‬
‫אני לא מרוצה, הבלשית קאפ.‬
‫ובכן, זה לא טוב, כי אתה האדם‬ ‫החשוב ביותר בעולם. למה אתה לא מרוצה?‬
‫מה את עושה כאן?‬
‫מי נתן לך להיכנס שוב לבית הזה?‬
‫אתה רוצה לענות?‬
‫טוב, בסדר. כן. לפני שכולם‬ ‫יתחילו להפנות אצבעות מאשימות.‬
‫הארי...‬ ‫-זאת לא החלטה של אדם אחד.‬
‫זאת הייתה החלטה של כמה... צדדים.‬
‫אתה התקשרת אליי.‬ ‫-הארי!‬
‫כן. כן. בסדר? ביקשתי מהבלשית קאפ לחזור.‬
‫אדוני הנשיא, אני באמת חושב‬ ‫שחשוב שהעניין ייפתר.‬
‫הנזק שנגרם מהשימועים בסנאט...‬
‫אפילו לא אמרת לי.‬
‫אתה לא גר כאן.‬
‫זה הבית הלבן. אני הנשיא. הוא סיפר לך?‬
‫לא.‬
‫גם לא לי, וזה בסמכות השיפוטית שלנו.‬
‫מה לעזאזל?‬
‫אין לך סמכות שיפוטית.‬
‫פקח הפארקים המזוין נמצא פה?‬
‫הסמכות השיפוטית של משטרת הפארקים...‬
‫...חלה על פארק גרנד טיטון המזוין.‬
‫זאת תפיסה מוטעית רווחת.‬
‫הסמכות השיפוטית‬ ‫היא של משטרת המטרופולין. לכן אני כאן.‬
‫אתם רואים את המדים?‬ ‫-כן, קשה לפספס, המפכ"ל.‬
‫תמיד עם המדים. אתה ישן בהם?‬
‫בסדר, הם מקבלים כבוד‬ ‫ולא משנה מתי אני ישן בהם,‬
‫כי אני תמיד בתפקיד.‬
‫הציור הזה היה בחדר האדום בליל הרצח.‬
‫בסדר.‬
‫והציורים שהיו כאן נמצאים עכשיו בחדר הירוק.‬
‫והציור שהיה בחדר הירוק,‬ ‫היכן שאחד הציורים האלה נמצא עכשיו,‬
‫נמצא כעת בחדר האדום.‬
‫צבעים כה רבים. זה חשוב?‬
‫כן.‬ ‫-למה?‬
‫כי עכשיו אני יודעת בדיוק‬ ‫איך איי-בי וינטר נרצח.‬
‫פיענחת את התיק.‬
‫לא, פיענחתי חלק מהתיק. חלק חשוב מאוד.‬
‫ידעתי איך זה נעשה,‬ ‫אבל לא ידעתי מי עשה את זה.‬
‫אבל עכשיו ידעתי איך לפענח גם את החלק הזה.‬
‫אמרתי לנשיא שאני צריכה שעתיים.‬
‫אם הוא ייתן לי שעתיים‬ ‫ויצליח לקבץ את האנשים ברשימה שנתתי לו,‬
‫ולפגוש אותי יחד איתם בחדר המזרחי,‬ ‫אני אומר לו מי רצח את איי-בי וינטר.‬
‫ו...?‬ ‫-והוא הסכים.‬
‫בשביל מה היית צריכה שעתיים?‬
‫צפרות בעיקר, וכדי לסגור כמה קצוות פתוחים.‬
‫אלסי צ'יילה. נכון.‬
‫הבלשית קאפ רוצה לדבר איתך באולם הכניסה,‬ ‫וזה כנראה מצב שדורש נעליים.‬
‫כן.‬
‫בחירה מצוינת.‬
‫והייתי צריכה להשיג ממך חסינות‬ ‫עבור מישהו כדי שיגיע לבית הלבן.‬
‫בתמורה הסכמת להגיע לכאן.‬
‫זה נכון, סנאטור.‬
‫היא כאן?‬
‫איפה היא?‬
‫היא באתר.‬
‫נו, באמת!‬
‫ראיתי עורב דגים, נקר פלומתי וינשוף ננסי.‬
‫ואני יודעת שהמפכ"ל דוקס מתרגש מזה.‬
‫תמיד טוב כשרואים ינשוף.‬
‫טוב, תודה לכולכם שבאתם.‬
‫תודה לכולכם שפיניתם זמן‬ ‫ביום העמוס שלכם כדי להצטרף אליי.‬
‫ציון לשבח מיוחד לאיש החזק ביותר בעולם.‬
‫תודה, אדוני הנשיא.‬
‫אתם בטח מסתלבטים עליי.‬
‫יום טוב, חברים.‬
‫מר דומבה, תודה שבאת. אני קורדיליה קאפ.‬
‫אני אהיה המארחת שלך היום.‬
‫כמה דברים לפני שנתחיל.‬
‫ראשית, אני רק רוצה לוודא שכולם כאן‬
‫בגלל הרצח של איי-בי וינטר.‬
‫אם באתם בגלל רצח אחר, זאת בעיה עצומה.‬
‫אז אנא, תעדכנו אותי.‬
‫אל תיגעו באף חפץ או יצירת אמנות‬ ‫כי הם עשויים להיות יקרי ערך‬
‫ולהכיל טביעות אצבעות של הרוצח שעומד לידכם.‬
‫אני אענה על שאלות.‬
‫נתחיל בחדר המשחקים בקומה השלישית‬
‫ומשם נתקדם למטה.‬
‫אני אסביר. אז אני מקווה‬ ‫שכולם נועלים נעליים נוחות.‬
‫או כל כיסוי שהוא לכף הרגל יהיה נפלא.‬
‫בסדר.‬
‫הדבר האחרון, וזה חשוב.‬
‫בלשים רבים, אפילו אמיתיים,‬
‫עושים סיכום מהסוג הזה‬ ‫כשהם כבר יודעים מי עשה את זה,‬
‫ותמיד חשבתי שזה קצת מוזר.‬
‫אבל אני כאן כדי לומר לכם ברגע זה,‬
‫אני לא יודעת מי רצח את איי-בי וינטר.‬
‫אני יודעת שהוא נרצח.‬
‫אני יודעת שהוא נרצח בידי מישהו בחדר הזה.‬
‫אני מקווה שהנשיא אמר את זה כשהזמין אתכם.‬
‫אבל אני לא יודעת מי.‬
‫אבל אני בטוחה שעד שאסיים, אני אדע.‬
‫אז אם רצחתם את איי-בי,‬
‫אני מצטערת, אתם לא יכולים‬ ‫לעזוב עכשיו. אני אדע.‬
‫ואם לא רצחתם את איי-בי,‬ ‫אני מצטערת, אתם לא יכולים לעזוב עכשיו‬
‫כי אחשוב שכן רצחתם ובטח יהיו לי ראיות‬ ‫שיוכיחו את זה או משהו,‬
‫כי בוודאות עשיתם משהו נורא.‬
‫אז... תכינו את עצמכם.‬
‫אין יציאה.‬
‫ניפגש בחדר המשחקים.‬
‫זה באמת נכון?‬ ‫-מה?‬
‫שלא ידעת?‬ ‫-נכון לחלוטין.‬
‫וחשבת שתפענחי את זה תוך כדי?‬
‫ידעתי שאפענח. יש ציפור.‬
‫ציפור חקיינית... עושה דבר מסוים.‬
‫היא יודעת שיש חרק בקרבת מקום,‬ ‫אבל היא לא יודעת איפה בדיוק.‬
‫אז היא פורשת לפתע את כנפיה,‬
‫וגורמת לחרק למצמץ.‬
‫תחפש את זה.‬
‫את המצמוץ.‬
‫בואו נחזור לערב של המסיבה.‬
‫החקירה התחילה כשאימא שלך‬ ‫שגרה בחדר הסמוך שמעה חבטה,‬
‫באה לכאן, ומצאה את מר וינטר מת.‬
‫כשהגעתי לזירה כעבור כ-30 דקות,‬
‫כולכם האמנתם שהוא התאבד,‬
‫במיוחד אתה.‬
‫לדעתנו זאת התאבדות.‬
‫אמרתי לך כמעט מיד שאתה טועה ואני צודקת,‬
‫וזאת הייתה מערכת היחסים שלנו מאז.‬
‫זה יהיה סיור ארוך.‬
‫אתה יכול ללכת.‬
‫זמן קצר לאחר הגעתי, אמרתי לכולכם‬ ‫למה אני יודעת שלא מדובר בהתאבדות.‬
‫אין סכין.‬
‫אבל זה לא היה רק הסכין.‬
‫הדם על החולצה שמר וינטר לבש,‬
‫הוא לא היה שלו.‬
‫הדם היה של שר החוץ האוסטרלי ריילאנס‬ ‫וכך גם החולצה,‬
‫שמר וינטר החליף באדיבות‬
‫עם מר ריילאנס במשרדו שעה קודם לכן.‬
‫הסיבה להחלפה...‬
‫אמנם מרתקת, אבל לא רלוונטית.‬
‫אני יכולה ללכת?‬
‫בטח.‬
‫דברים מוזרים אחרים לקחו יותר זמן,‬
‫אבל העניין הראשון והרלוונטי ביותר‬ ‫היה הסכין החסר.‬
‫וזה הוביל אותי לגלות שאכן היה כאן סכין,‬
‫סכין טוב,‬
‫והוא היה שייך לך, מר גוטהארד,‬
‫ואתה סילקת את הסכין מזירת הפשע‬ ‫וניסית להשמיד אותו.‬
‫אתה הודית בכך.‬
‫אחרי שכל זה יסתיים,‬ ‫אני רוצה לדבר על משרד פרטי משלי.‬
‫עלה בודד מעץ ארז הלבנון‬
‫והרבה שקרים הובילו אותי לבסוף לגברת קאנון,‬
‫שהייתה בחדר הזה בסביבות הזמן שווינטר נרצח,‬
‫ושתתה וודקה שהיא הייתה אמורה‬ ‫להביא לגברת קוקס.‬
‫הבאת לאימא וודקה?‬
‫אפשר לעשן כאן?‬
‫לא.‬
‫האם גברת קאנון הייתה מעורבת‬ ‫במותו של מר וינטר?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫עדיין לא, אבל היא הייתה כאן.‬
‫מר גוטהארד וגברת קאנון היו שניהם בחדר.‬
‫ואז למדתי עוד עובדה חשובה,‬
‫הפעם מאחד האנשים הבודדים‬ ‫שלא שיקרו לי באותו לילה,‬
‫חוקרת מקרי המוות אן דודג'.‬
‫גברת דודג' אישרה את מה שכבר חשדתי בו.‬
‫מר וינטר מת כנראה ממהלומה של חפץ קהה‬
‫בעורף, והוא אכן בלע רעל,‬
‫והוא היה מת לפני שפרקי כף ידו נחתכו.‬
‫זאת אומרת שהוא לא חתך את ורידיו.‬
‫כי הוא היה מת.‬
‫בסדר. הבנתי.‬
‫תודה.‬
‫הוא איש קטן ומוזר.‬
‫כבר התחלתי להאמין‬
‫שמר וינטר נגרר לתוך החדר הזה, כמובן,‬
‫והדוח של אן דודג' אימת את זה.‬
‫מר וינטר לא התאבד בחדר המשחקים.‬
‫הוא לא נרצח בחדר המשחקים.‬
‫הוא נגרר לכאן.‬
‫מאיפה?‬ ‫-מכאן, חדר 301.‬
‫בערב של הארוחה הרשמית, חדר 301 היה בשיפוץ.‬
‫שיפוץ מזויף בהוראת הנשיא מורגן ואליוט,‬
‫כדי שאחותו של הארי הולינג'ר‬ ‫לא תוכל לישון בבית הלבן.‬
‫הרמז הראשון לכך שהחדר הזה‬ ‫היה מעורב באירועי הלילה‬
‫היה שהדלת הודבקה, מה שנראה לי יוצא דופן.‬
‫יוצא דופן אף יותר היה הריח של הצבע,‬
‫כי זכרו, זה היה שיפוץ מזויף‬
‫שבוים כדי למנוע מאחותו הבלתי נסבלת כנראה‬ ‫של הארי לישון בבית.‬
‫את מוכנה להפסיק, בבקשה?‬
‫היא אדם ממש נחמד.‬
‫מתחת לצבע, מצאתי דם, דם טרי,‬
‫ואז עוד תפנית יוצאת דופן.‬
‫בלש צעיר ומפותח לגילו‬ ‫שלן בצד השני של הרחוב במלון היי-אדמס‬
‫ראה אור אדום מהבהב בחדר הזה‬
‫זמן קצר לאחר שמר וינטר מת.‬
‫אור שהצלחתי לאתר‬ ‫בפרק כף ידו של טריפ מורגן.‬
‫השעון המזוין הזה.‬ ‫הוא עושה לי כל כך הרבה בעיות.‬
‫הייתי בטוחה במעורבותו של מר מורגן,‬
‫אבל חיכיתי עד שיגלה לי בעצמו,‬ ‫והוא אכן עשה זאת‬
‫בפירוט יוצא דופן, אז תודה לך.‬
‫תודה לי על מה?‬ ‫-על כך שהסברת מה קרה.‬
‫לא אמרתי לך דבר.‬
‫הוא אמר לך משהו?‬ ‫-כן.‬
‫לעזאזל.‬
‫הבלשית קאפ רוצה לדבר איתך.‬
‫ידעתי שטריפ היה בחדר הזה‬ ‫בזכות הבלש הצעיר המפותח לגילו,‬
‫אבל לא ידעתי הרבה מעבר לזה,‬ ‫והייתי בטוחה שלא יגיד לי דבר‬
‫מעבר למה שכבר אמר.‬
‫ליד הפסנתר?‬ ‫-כן.‬
‫אבל הוא דברן,‬
‫ולפעמים פשוט צריך ליצור את השילוב... הנכון.‬
‫ג'ורג' מקאטצ'ן.‬
‫ג'ורג' מקאטצ'ן המפורסם.‬
‫לא, אני מתלוצץ. אני יודע שאתם שלושה.‬
‫מה קורה, ג'ורג'?‬
‫רק טריפ אחד. תודה לאל על זה, נכון?‬
‫ראית את הבלשית?‬ ‫נראית כמו אינדיאנה ג'ונס וכל זה.‬
‫"הבלשית הכי טובה בעולם."‬
‫אני מניח שאני אמור לפגוש אותה כאן.‬
‫היא מציקה לי, ג'ורג'.‬
‫אני אומר לך, אין לי שום קשר לכל הסיפור.‬
‫עם איי-בי, בנאדם, שום קשר.‬
‫הבחור בא לחדר שלי והתנהג כמו משוגע,‬ ‫אבל זה הכול. מבין אותי?‬
‫אתה מסתכל עליי מוזר.‬
‫אפשר לספר לך משהו, ג'י? בסדר?‬
‫באותו ערב, בערב של הארוחה,‬ ‫הייתי שיכור לגמרי.‬
‫אתה נהגת לחגוג פעם, נכון?‬
‫כן, אתה מבין.‬
‫אז עשיתי מסיבה מזוינת, בסדר?‬
‫כי האח הנבזה שלי לא הרשה לי לבוא למסיבה‬
‫עם האוסטרלים שיודעים איך לחגוג באמת.‬
‫אז הלכתי לחדר בקצה המסדרון,‬
‫כדי שכל האידיוטים האלה יניחו לי לנפשי,‬ ‫ובנאדם, פשוט התרסקתי, כן?‬
‫פשוט התרסקתי.‬
‫ואז התעוררתי.‬
‫אנחנו סבבה, כן?‬
‫מקאטצ'ן, זה רק ביני לבינך. נכון, בנאדם?‬
‫בסדר. אז בנאדם, התעוררתי,‬
‫ואיי-בי וינטר היה על הרצפה‬
‫לידי, מת לגמרי. מת!‬
‫אמרתי, "אוי, חרא!"‬
‫איבדתי את העשתונות כי בדיוק רבתי‬ ‫עם הבחור בחדר המזוין שלי,‬
‫והיה שם חשמלאי מתחזה שידע שרבנו.‬
‫אז הלכתי להעיף מבט במסדרון,‬ ‫וראיתי את המשרתת השיכורה בטירוף ההיא.‬
‫שיכורה, אבל לא נראה לי שראתה אותי.‬
‫אז חזרתי פנימה והרמתי את איי-בי.‬
‫בנאדם, אני לא גאה בזה, נכון, ג'ורג'?‬
‫לא גאה, אבל פשוט הרמתי אותו‬
‫והתחלתי לגרור את הבחור‬ ‫לכל אורך המסדרון המזוין.‬
‫לא ידעתי לאן אני הולך.‬
‫לקחתי אותו לחדר המשחקים‬ ‫וחשבתי לעצמי, אשאיר אותו שם.‬
‫ואז רצתי חזרה לחדר השני,‬
‫וראיתי את הדם המזוין.‬
‫אז לקחתי צבע. כן, בנאדם, ברצינות.‬
‫וצבעתי על זה.‬
‫מומחה אמיתי, אתה מבין?‬
‫כשיש אדרנלין, אתה יכול לעשות דברים.‬
‫בנאדם, מסתבר שאני יודע לצבוע!‬
‫אז סיימתי, בסדר? החרא הזה נגמר.‬
‫ובנאדם, הסתכלתי על הרצפה‬ ‫וראיתי צרור מפתחות מזוין,‬
‫וחשבתי, מה לעזאזל, בנאדם?‬
‫אז חזרתי למסדרון, רצתי ממש מהר.‬
‫אבל קל רגליים, כמו פנתר,‬
‫כי לא רציתי להעיר את אימוש של אליוט.‬
‫לקחתי את המפתחות‬ ‫והחזרתי אותם לכיס של איי-בי,‬
‫והרגשתי פיסת נייר בז'קט שלו.‬
‫שלפתי אותה. בנאדם, זה היה מכתב התאבדות.‬
‫איי-בי התאבד.‬
‫חרא!‬
‫אז חשבתי, פישלתי בגדול, נכון?‬
‫אילו השארתי אותו שם, היה בסדר.‬
‫מה אעשה עכשיו? אגרור אותו חזרה?‬
‫מה אם מישהו יראה אותי?‬ ‫ואני שיכור לגמרי בכל מקרה.‬
‫זה השלב שבו אולי פישלתי קצת, בסדר?‬
‫כי התחרפנתי.‬ ‫לב של אוגר, 500 פעימות בדקה.‬
‫אז חשבתי לעצמי, טוב,‬ ‫זה חייב להיראות כמו התאבדות פה.‬
‫פתחתי את דלת החדר הסמוך.‬ ‫נכנסתי למשרד של הקונדיטור הגרמני.‬
‫אני יודע שהמזדיין המפחיד שומר שם סכינים.‬
‫אני שואל ממנו סכינים כל הזמן.‬ ‫אני לוקח אותם לדברים אקראיים.‬
‫פעם אחת הייתי צריך לחתוך חגורה של חלוק.‬ ‫לקחתי את הסכין ופשוט ניסרתי.‬
‫בכל מקרה, לקחתי את הסכין, חזרתי לחדר‬
‫ועשיתי את המעשה המלוכלך, ג'י.‬
‫חתכתי את הוורידים, השלכתי את הסכין,‬ ‫החזרתי את המכתב למקום והתחפפתי.‬
‫וזה כל מה שעשיתי.‬
‫כמו שאמרתי, בנאדם,‬ ‫אין לי שום קשר לשום דבר מזה.‬
‫לא, לא נראה לי שהיא תגיע.‬ ‫שיחה טובה, ג'י. ביי.‬
‫זה...‬ ‫-מה?‬
‫בחייכם, זה בולשיט!‬
‫השתמשת בסכינים שלי?‬
‫אימוש שלי?‬ ‫-נבזה?‬
‫אני אראה לך מה זה משרתת שיכורה בטירוף.‬ ‫-חשמלאי מתחזה?‬
‫זה ממש דפוק, טריפ.‬
‫אז אולי היית צריך להזמין אותי‬ ‫לארוחת הערב, אחי.‬
‫האם טריפ עשה את זה?‬
‫האם טריפ רצח את איי-בי וינטר?‬ ‫לא אענה על השאלה הזאת. עוד לא.‬
‫אבל אומר זאת, מר וינטר לא נרצח כאן.‬
‫למעשה, הוא היה מת כבר כמעט 20 דקות‬ ‫כשטריפ גרר אותו לאורך המסדרון.‬
‫אז שוב, אנחנו ניצבים‬ ‫בפני אותה שאלה שאיתה נכנסנו לחדר.‬
‫מאיפה ובידי מי?‬
‫והפעם, זה אפילו יותר מדהים ובלתי צפוי.‬
‫מאיפה?‬
‫משם למטה.‬
‫בערב של הארוחה הרשמית,‬
‫קיילי מינוג מצאה דם בחדר השינה של לינקולן.‬
‫אני מאמינה שמר וינטר הובא‬ ‫לחדר השינה של לינקולן, אבל רק באופן זמני,‬
‫כמקום מנוחה לזמן קצר,‬
‫עבור האדם שגרר אותו מהחדר הסגלגל הצהוב,‬
‫ושיסחוב אותו במעלה המדרגות לחדר 301.‬
‫כעת, למה אני אומרת שהוא נגרר‬ ‫מהחדר הסגלגל הצהוב?‬
‫כי זה מה שאמרת שראית...‬
‫תחת שבועה.‬
‫הסתכלתי בהמשך המסדרון,‬ ‫וראיתי אותו גורר גופה מהחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫אז משם, מהחדר הסגלגל הצהוב,‬
‫אבל בידי מי?‬
‫ראית גם את זה. נכון, מר דומבה?‬
‫בעצתו של הפרקליט, אני...‬
‫אתה לא חייב לעשות את זה.‬
‫את מי ראית גורר את מר וינטר‬ ‫מהחדר הסגלגל הצהוב?‬
‫אותו!‬
‫א-הא!‬
‫ברוס גלר, המהנדס הזועף‬ ‫אבל ככל הנראה החביב למדי‬
‫שרב עם מר וינטר ועם טריפ באותו ערב,‬
‫ושלילי ראתה בחדר הסגלגל הצהוב‬ ‫כ-30 דקות מאוחר יותר.‬
‫אבל כשאתה ראית אותו, מר דומבה,‬
‫הוא גרר את איי-בי וינטר לאורך המסדרון הזה.‬
‫למה?‬
‫טוב, זה מסובך יותר.‬
‫בראשו של ברוס, מאחר שהוא הסתיר פשע‬
‫שהוא האמין שבוצע בידי האישה שהוא אוהב,‬
‫אלסי צ'יילה.‬
‫לעזאזל.‬
‫ברוס ואלסי ניהלו מערכת יחסים.‬
‫ובערב של הארוחה הרשמית,‬ ‫ברוס מצא את אלסי כאן, מוטרדת,‬
‫בגלל מריבה שהייתה לה זה עתה‬ ‫עם מר וינטר בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫בזמן שמר וינטר נשאר בחדר ההוא,‬ ‫ברוס ניסה לנחם אותה,‬
‫אבל היא סירבה להירגע.‬
‫אני אהרוג אותו.‬
‫ברוס השאיר את אלסי כאן...‬
‫הלך לאורך המסדרון לעבר המעלית,‬
‫אבל אז, מתוך דאגה לה, הוא הסתובב וחזר‬
‫רק כדי לראות את אלסי יוצאת בריצה‬ ‫מהחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫כשהוא נכנס לחדר בעצמו כמה רגעים לאחר מכן,‬ ‫הוא מצא את מר וינטר מת.‬
‫ואז, כפי שכל גבר טוב עושה,‬
‫הוא ניקה את הזירה,‬
‫וזה כלל להוציא את מר וינטר מהחדר.‬
‫זה מה שמר דומבה ראה.‬
‫כעת, חשוב לציין כאן שלאלסי‬ ‫יש נקודת מבט שונה מאוד.‬
‫היא מאמינה שברוס רצח את מר וינטר.‬
‫היא עומדת על כך שכשהיא חזרה לחדר‬
‫מר וינטר כבר היה מת,‬ ‫והיא לא ראתה את ברוס כשיצאה ממנו.‬
‫לברוס היו בעיות משלו עם מר וינטר,‬
‫והיא ידעה שהוא כועס‬ ‫על האופן שבו מר וינטר התייחס אליה.‬
‫כך או כך, בין אם אתם‬ ‫מאמינים לברוס או לאלסי...‬
‫אלסי.‬ ‫-אלסי.‬
‫ברוס.‬
‫כך או כך, ברוס הזיז את מר וינטר,‬
‫גרר אותו לחדר השינה של לינקולן,‬
‫השאיר אותו שם בזמן שעלה למעלה‬ ‫והדביק את הדלת של חדר 301,‬
‫כדי להקל עליו להיכנס כשיחזור עם מר וינטר.‬
‫ואז הוא סחב אותו למעלה והשאיר אותו שם.‬
‫אני יודעת שעשית את זה,‬ ‫כי אתה מי שגרר אותו כאן.‬
‫ואתה כנראה האדם היחיד‬ ‫שמסוגל לסחוב את מר וינטר במעלה המדרגות.‬
‫והמפתחות שטריפ מצא בחדר היו שלך.‬
‫וכך,‬
‫עכשיו אנחנו כאן,‬
‫במקום שבו הכול התחיל.‬
‫כי אני מאמינה שזה החדר שבו מר וינטר נרצח.‬
‫מה שאומר שנותרה לנו שאלה אחת.‬
‫מי עשה את זה?‬
‫זה חייב להיות הוא, נכון? ברוס המהנדס.‬
‫זו יכולה להיות היא.‬ ‫-לא היא.‬
‫לא, גם אני לא חושב כך, מרג'רי.‬ ‫-לא.‬
‫אבל זה אחד מהם, נכון? ברוס או אלסי?‬
‫הפכת את זה לדרמטי מאוד.‬
‫תודה. כן, זה מה שחשבתי.‬
‫זה חייב להיות ברוס או אלסי,‬ ‫אבל ברגע שחשבתי כך,‬
‫הרשיתי לעצמי לשקול את ההפך,‬ ‫שזה משהו שתמיד חייבים לעשות.‬
‫מה אם זה לא ברוס או אלסי?‬
‫האם ייתכן ששניהם אומרים את האמת?‬
‫האם ייתכן שאיש מהם לא רצח את מר וינטר?‬
‫שבאותו זמן,‬
‫כשאלסי עמדה ליד הארון‬ ‫וברוס עמד ליד המעלית,‬
‫אדם שלישי רצח את מר וינטר‬ ‫בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫האם זה אפשרי?‬
‫כן!‬ ‫-לא!‬
‫מה כוונתך ב"אדם שלישי"?‬
‫מי?‬ ‫-איך הוא ייכנס לכאן?‬
‫דרך הדלת הזאת.‬
‫אפשר לעשות את זה?‬
‫מישהו עשה את זה.‬
‫הוא.‬
‫האדם השלישי.‬
‫הוא אמר שהוא היה בחדר ההוא.‬
‫שמעתי אותו בחדר ההוא.‬
‫ואני ראיתי אותו יוצא מהחדר הזה למסדרון.‬
‫יש לי חסינות.‬
‫ידעתי!‬
‫כל ההצגה של "אוי,‬ ‫אני סתם איש מכירות טיפש שאוהב אוסטרלים,‬
‫"והגעתי בטעות לבית הלבן."‬
‫הוא הבחור ההוא מהסרט ההוא.‬
‫אד נורטון, "פחד ראשוני". מעולה.‬
‫זאת הצגה. הוא מזיין בשכל.‬
‫הוא מתנקש.‬
‫ואני עובד בשבילך.‬
‫אני סתם צוחק.‬
‫אבל זה היה טוב.‬
‫נכון, אנשים?‬
‫טוב, הוא ראסל קרואו הבא.‬
‫שקלתי את התרחיש שזה היה מר דומבה.‬
‫מר דומבה הודה שהיה בחדר הזה.‬
‫הוא יכול היה להיכנס, לרצוח את וינטר‬ ‫ולחזור לחדר, ואז להתקשר לאימא שלו.‬
‫דודה.‬
‫זה אפשרי, ואני לא פוסלת את זה.‬
‫אבל בואו נניח שזה לא מר דומבה.‬
‫רק לרגע. יכול להיות שזה מישהו אחר?‬
‫מישהו שמתנהל אפילו טוב יותר במצב מורכב.‬
‫אדם רביעי שנכנס לחדר ההוא‬
‫לפני שמר דומבה מתגנב לתוך החדר הזה,‬ ‫אחרי שאלסי הולכת,‬
‫ורוצח את מר וינטר לפני שהיא חוזרת.‬
‫האם זה אפשרי?‬
‫כן!‬ ‫-לא!‬
‫לא!‬
‫בלתי אפשרי, נכון?‬
‫ועם זאת, ועם זאת, למרות שאני מכירה‬
‫בחוסר האפשרות לכאורה של התרחיש הזה,‬ ‫אני לא יכולה לפסול אותו,‬
‫כי בזמן שביליתי בחדר הזה אמש,‬
‫גיליתי דברים. דברים מוזרים.‬
‫שעון גדול שנעלם ממדף האח.‬
‫אגרטל חסר.‬
‫פרחים שרעל שרף אותם.‬
‫דברים שברוס, אלסי או מר דומבה‬ ‫לא יכולים להסביר.‬
‫דברים שמצביעים על נוכחות של אדם נוסף.‬
‫אבל יש לך אדם כאן.‬
‫שני אנשים, שלושה אנשים.‬
‫ואם את ממש צריכה אדם רביעי, קחי אותו.‬
‫לא לעניין, אחי.‬
‫למה את עובדת קשה כל כך‬ ‫על משהו כל כך... בלתי סביר בעליל?‬
‫זאת שאלה מצוינת, מר הולינג'ר.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫וזה מפתיע אותי כפי שזה מפתיע אותך.‬
‫זאת השאלה שהצפרית שואלת‬ ‫על כל מה שהיא רואה.‬
‫למה? למה שאשקול את זה בכלל?‬
‫למה שאפנה לפתרונות השערורייתיים ביותר,‬ ‫הקיצוניים ביותר,‬
‫והבלתי סבירים ביותר‬ ‫מבין כל הפתרונות לתעלומה הזאת?‬
‫והתשובה שלי לך היא...‬
‫היונה הנודדת.‬
‫זאת התשובה שלך?‬
‫זאת לא התשובה שציפיתי לה.‬
‫היונה הנודדת הייתה פעם‬ ‫הציפור הכי נפוצה בעולם.‬
‫בתחילת המאה ה-19 היו מיליארדים מהן.‬
‫מיליארדים. ועד סוף המאה ה-19,‬ ‫הן נכחדו למעשה.‬
‫למעשה, חשבו שהן נכחדו בטבע.‬
‫ואז, ב-1907,‬
‫להקה קטנה אותרה בווירג'יניה הכפרית.‬
‫זאת הייתה התצפית האמינה האחרונה‬ ‫של היונה הנודדת בהיסטוריה.‬
‫ואתם יודעים מי ראה את הציפורים האלה?‬
‫את.‬
‫שנת 1907.‬
‫הוא.‬
‫אלכסנדר המילטון.‬
‫אתה מטומטם?‬ ‫-תשתוק.‬
‫טדי רוזוולט.‬
‫הנשיא טדי רוזוולט היה האדם האחרון‬
‫שראה יונים נודדות בטבע.‬
‫וכשהוא ראה אותן, הוא לא האמין.‬ ‫זה נראה בלתי אפשרי.‬
‫זה עמד בניגוד להיגיון.‬
‫הצפר הדגול, וטדי רוזוולט היה צפר דגול,‬
‫מחפש את ההקשר,‬ ‫מבין את היחסים, את ההיסטוריה.‬
‫מה שאתה רואה צריך להיות הגיוני.‬
‫ולהקה של יונים כאלה הייתה חסרת כל היגיון.‬
‫הן נכחדו.‬
‫אבל אתה גם צריך לסמוך על עצמך‬
‫כי אתה יודע מה אתה רואה,‬
‫גם אם כל דבר אחר אומר, "לא, זה לא זה".‬
‫אתם יודעים. הוא ידע. אני יודעת.‬
‫יודעת מה?‬
‫יודעת שהרוצח נכנס דרך הדלת הזאת‬
‫עם כוס של רעל, פאראקוואט.‬
‫שהרוצח ניסה לגרום למר וינטר לשתות אותו,‬ ‫ומר וינטר אכן שתה,‬
‫רק קצת, ושפך את הרעל על הפרחים לידו,‬ ‫וכך שרף אותם.‬
‫שהרוצח זרק אגרטל על מר וינטר, אבל החטיא.‬
‫שהאגרטל התנפץ על הקיר הזה,‬
‫ושהרסיסים מהאגרטל פגעו במר וינטר במצח.‬
‫ואז הרוצח הרים שעון גדול ממדף האח,‬
‫כלי הרצח הגדול, הכבד והנגיש ביותר בחדר,‬
‫וחבט איתו בראשו של מר וינטר, ורצח אותו.‬
‫אני יודעת את זה.‬
‫אבל זה בלתי אפשרי.‬
‫זה מדהים. לא בלתי אפשרי.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫את אומרת שמישהו נכנס לחדר הזה,‬
‫לפני מר דומבה?‬ ‫-כן.‬
‫ואז נכנס לחדר הזה בזמן שמר וינטר‬ ‫היה לבד אחרי המריבה עם אלסי?‬
‫כן.‬ ‫-ואז רצח את איי-בי?‬
‫כן.‬ ‫-ואז מה? לאן הוא הולך?‬
‫יוצא דרך הדלת.‬ ‫-איזו דלת? יש אנשים בצד השני.‬
‫מר דומבה עמד שם ודיבר עם אימא שלו.‬
‫לא הדלת הזאת.‬ ‫-אז איזו דלת?‬
‫אלוהים.‬ ‫-לעזאזל.‬
‫הדלת הזאת.‬
‫כן, אני לא רואה אותה.‬
‫כי היא לא שם, מר דומבה.‬
‫כבר לא.‬
‫אבל בערב הרצח הייתה שם דלת.‬
‫מעבר בין החדר הסגלגל הצהוב לחדר החוזה.‬
‫ראיתי אותה כנראה בעצמי,‬ ‫אבל זה לא הותיר עליי רושם.‬
‫אפילו כששהיתי כאן מוקדם יותר היום‬ ‫וגיליתי דברים מוזרים אחרים,‬
‫פספסתי את זה.‬
‫רק כשהבנתי שמספר ציורים הועברו,‬
‫ושהביאו את הציור הזה לפה במיוחד‬ ‫כדי להסתיר חלל גדול יותר,‬
‫הבנתי מה קרה.‬
‫הדלת נאטמה, הוסתרה, הוחלפה בקיר הזה.‬
‫דלת שהופכת את הבלתי אפשרי לאפשרי‬
‫והופכת כל אחד ואחד מכם לחשוד.‬
‫לא!‬ ‫-לא!‬
‫שוב, לעזאזל. בחייך.‬
‫בשום אופן לא. לא אני.‬ ‫-נכון.‬
‫כן, אתם!‬
‫כולכם.‬
‫האפשרות שמישהו יכול היה‬ ‫להתגנב לכאן, לרצוח את מר וינטר,‬
‫ואז לצאת דרך הדלת הזאת משמעה‬ ‫שכולכם יכולתם לעשות את זה.‬
‫אפילו אתה. ואת.‬
‫ואתה.‬
‫כי אם אני טועה לגבי זה,‬ ‫אחד מכם בוודאות עשה את זה.‬
‫לאף אחד כאן אין אליבי מוצק‬
‫לחלון הזמנים הקצר הזה‬ ‫שבו ידוע לנו שמר וינטר נרצח.‬
‫והעובדה שעשית דברים‬ ‫מוזרים ונוראיים אחרים אחר כך‬
‫לא אומרת שלא עשית את זה.‬
‫למעשה, זה מגביר את הסבירות שעשית את זה.‬
‫שאכן רצחת אותו.‬
‫בהחלט נראה שכולכם רציתם לרצוח אותו.‬
‫כולכם רבתם איתו באותו ערב.‬
‫לך תזדיין, איי-בי!‬ ‫-אני מרגיש שיש לך משהו אישי נגדי.‬
‫הנה שברי זכוכית!‬
‫אני לא עוזב.‬
‫זה הקינוח שלי, והוא יוגש בדרך שלי!‬
‫מר וינטר, אנא. אני מתחננת.‬
‫צרחתם עליו.‬
‫מה?‬
‫איימתם עליו.‬
‫תסתום את הפה המזוין שלך.‬
‫הרהרתם בגלוי ברעיון של לרצוח אותו.‬
‫הוא לא יפטר אותי אם הוא לא יהיה פה יותר.‬
‫כמה מכם אפילו אמרו שהם ירצחו אותו.‬
‫אני הולכת...‬
‫...להרוג אותו.‬
‫ואז אחד מכם עשה את זה.‬
‫אז תגידו לי.‬
‫מי אטם את הדלת?‬
‫ג'סמין הייני הורתה לאטום את הדלת.‬
‫מה?‬
‫ראיתי שמבצעים את העבודה, וחשבתי שזה מוזר.‬
‫מאחר שהנשיא ומר מורגן כבר לא גרים כאן,‬
‫שאלתי, ונאמר לי שג'סמין נתנה את ההוראה.‬
‫התכוונת להזכיר את זה, גברת הייני?‬
‫לא, גברת קאפ.‬
‫בלשית.‬
‫את באמת חושבת שהיה לי קשר לזה?‬
‫רצית את העבודה הזאת יותר מכל דבר אחר.‬ ‫חשבת שהוא בגד בך.‬
‫רבת איתו. אז...‬
‫כן.‬
‫אולי.‬
‫את אטמת את הדלת?‬
‫כן, אטמתי.‬
‫אבל הרעיון לא היה שלי.‬
‫זאת הייתה הוראה.‬ ‫-הוראה של מי?‬
‫הוא התקשר אליי ואמר לי לטפל בזה.‬
‫מי?‬ ‫-הוא.‬
‫הוא?‬ ‫-מה?‬
‫זה שקר.‬
‫פרי, זה שקר.‬
‫פרי?‬
‫כן. ג'סמין?‬
‫הבלשית קאפ.‬
‫לא התקשרת?‬
‫התקשרתי לגב' הייני כדי שתאטום דלת?‬ ‫-כן.‬
‫לא, על מה את מדברת?‬
‫התקשרת אליי. דיברתי איתך.‬
‫זאת הפעם השנייה שאתה מכחיש‬ ‫שיחה שמישהו אחר טוען שביצעת.‬
‫אני יודע שהדברים האלה לא קרו. היא משקרת.‬
‫והסוכנת ראוש שיקרה‬
‫כשאמרה שהורית לשירות החשאי‬ ‫להתרחק מהקומה השנייה בערב הארוחה הרשמית?‬
‫הוא התקשר ב-21:22. דיברתי איתו.‬
‫כן, זה טירוף!‬
‫פרי, בבקשה.‬
‫כן.‬
‫אני מסכים.‬
‫היו לך בעיות עם איי-בי?‬
‫מה? לא. למה אתה שואל אותי את זה?‬
‫כלומר, לא ממש.‬
‫לא עשיתי את זה, גברת קאפ.‬ ‫-בלשית.‬
‫את חייבת להאמין לי.‬
‫אני בהחלט לא חייבת.‬
‫יש ציפור על הטפט שלכם שם,‬
‫בחדר השינה שלכם.‬
‫היא דומה מאוד לבבלר רליתי מלזי.‬
‫אני לא בטוחה שזאת הציפור,‬ ‫אבל... זה יהיה הולם.‬
‫הבבלר הרליתי המלזי היא ציפור חמקמקה מאוד,‬
‫אבל לא בדרך המסורתית. לא רק קשה לאתר אותה.‬
‫קשה לזהות אפילו מה היא.‬
‫קוראים לה בבלר רליתי,‬ ‫אבל היא לא באמת רליתי.‬
‫היא לא בבלר.‬
‫יש לה שיר שנשמע כמעט כמו של פיתום,‬
‫כאילו הוא מגיע ממקום אחר.‬
‫אולי...‬
‫זו לא היית את.‬
‫אולי... זאת באמת הייתה הוראה.‬
‫אולי מישהו באמת התקשר.‬
‫ואולי זה לא היית אתה.‬
‫אולי זה היה מישהו שהתחזה לך,‬
‫השתמש בקולך,‬
‫הסווה את קולו שלו, הסתתר.‬
‫זה אפשרי.‬
‫זה...‬
‫אכן...‬
‫מסובך.‬
‫זו הייתי אני.‬
‫מה?‬
‫אני עשיתי את זה.‬
‫הוריתי לאטום את הדלת‬ ‫וזייפתי את הקול של אליוט.‬
‫אני טובה בזה. את יודעת את זה.‬
‫אליוט הססן.‬
‫"אה, טוב, אה, זה... זה מסובך."‬
‫אני עשיתי את זה.‬
‫מה?‬ ‫-למה?‬
‫מר וינטר ואני רבנו מוקדם יותר‬ ‫באותו ערב, על הערב.‬
‫הוא אמר עליי דברים איומים ונוראיים,‬
‫ובלהט המריבה, לקחתי את היומן שלו.‬
‫קרעתי ממנו דף. הרגשתי רע לגבי זה.‬
‫הלכתי לחפש אותו אחר כך,‬
‫ואז שמעתי את המריבה בינו לבין אלסי פה.‬
‫הלכתי, אבל חזרתי מיד‬ ‫כי המריבה הייתה אלימה כל כך.‬
‫ואז ראיתי אותו.‬
‫ממש שם.‬
‫מת.‬
‫הם רצחו אותו.‬
‫מי?‬
‫הם.‬
‫לא!‬ ‫-לא!‬
‫שניהם היו כאן, בחדר,‬
‫וזה קרה בדיוק כמו שאמרת, הבלשית קאפ.‬
‫היא ווינטר רבו. היא זרקה עליו אגרטל.‬
‫האגרטל פספס. פניו נחתכו.‬
‫ברוס נכנס לאחר מכן וחבט בו עם השעון.‬
‫זה מה שהם סיפרו לי.‬
‫מה עם הרעל?‬
‫זה היה עבור בעלה. הוא הרס לה את החיים.‬
‫הוא רצה שאפוטר ממשרתי.‬ ‫הוא רצה להרוס את חיי.‬
‫והיא תכננה לרצוח אותו.‬
‫באמת רציתי להרוג אותו!‬
‫זה מה שהיא אמרה.‬
‫היא הלכה לצריף באותו ערב‬ ‫כשהניחה שאין איש בסביבה,‬
‫והיא מצאה את הרעל.‬
‫היא התקשרה למר וינטר מהצריף‬ ‫כי הייתה חייבת לספר לו‬
‫שהיא תנקה את החדר של לינקולן באיחור.‬
‫וכשהיא הגיעה לכאן כעבור כמה דקות,‬
‫ומר וינטר התעמת איתה,‬
‫והיא הבינה שהיא תאבד את משרתה,‬ ‫היא איבדה עשתונות.‬
‫אז היא זרקה את האגרטל. הרעל הגיע אחרי.‬
‫לא היה הרבה דם, אז הם החליטו‬ ‫שאפשר לגרום לזה להיראות כמו התאבדות.‬
‫רעיון שלו.‬
‫הם ביימו את זה. שוב, בדיוק כמו שאמרת.‬
‫או קרוב לזה.‬
‫הם הביאו כוס מהחדר הסמוך.‬
‫מזגו קצת רעל לתוך גרונו.‬
‫ושפכו את השאר לפרחים.‬
‫זה דפוק.‬
‫אבל ראיתי שתי כוסות.‬
‫השנייה הייתה שלי.‬
‫הייתי זקוקה למשקה.‬
‫בגלל המכתב.‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫הרגשתי נורא בשבילם.‬
‫אני יודעת שזה נשמע מטורף,‬ ‫אבל היא נראתה כל כך...‬
‫מבועתת.‬
‫יש לה בת.‬
‫הוא רק ניסה להגן עליה.‬
‫הדף שקרעתי בטעות מהיומן של מר וינטר‬
‫נראה כמו מכתב התאבדות.‬
‫זה לא מה שזה היה, אבל כך זה נשמע.‬
‫והבנתי מה זה יכול לעשות,‬ ‫בשבילם, כדי למכור את הסיפור.‬
‫נתתי להם את המכתב.‬
‫הוא... הכניס אותו לז'קט של מר וינטר‬
‫ולקח משם את וינטר.‬
‫הוא ירד חזרה, ניקה הכול. עזרתי לו.‬
‫אספנו את השברים של האגרטל, שאבנו.‬
‫שכחתם את הכוסות.‬
‫נעשו טעויות.‬ ‫-והשעון?‬
‫הוא לקח אותו. אמר שייפטר ממנו.‬
‫אז הם המציאו את הסיפורים שלהם.‬ ‫לא עקביים בצורה מושלמת.‬
‫והדלת.‬
‫למה אטמת את הדלת?‬
‫פניקה.‬
‫כשחקרת בקומה השלישית באותו ערב, לא דאגתי.‬
‫חשבתי שזה פשוט יחלוף.‬
‫אבל כשירדת לכאן, לפני שהלכת, התחלתי לדאוג.‬
‫אפילו אחרי שהלכת, פחדתי שתחזרי.‬
‫או שמישהו יחזור.‬
‫רק רציתי שהחדר ייראה שונה.‬
‫שירגיש שונה איכשהו.‬
‫ניסיתי להגן עליהם.‬
‫אני מרגישה נורא בגלל מר וינטר.‬
‫ואני באמת מרגישה נורא בשבילם.‬
‫עדיין...‬
‫אני מצטערת.‬
‫מצמוץ.‬ ‫-כן.‬
‫תחפש את זה. את המצמוץ.‬
‫מה?‬
‫היית קרובה כל כך.‬
‫קרובה כל כך.‬
‫אני ממש התרשמתי ממך באופן בלתי צפוי, לילי.‬
‫חכמה כל כך. מהירת מחשבה כל כך.‬
‫שחקנית מדהימה.‬
‫היום, בערב ההוא,‬
‫הרבה יותר שטנית מכפי שאפילו דמיינתי.‬
‫מה קורה?‬
‫יכולת להצליח.‬ ‫הייתי תופסת אותך איכשהו, אני בטוחה.‬
‫אבל היית קרובה.‬
‫מה שהפיל אותך זאת השאלה האחת‬ ‫שהצפר שואל ללא הרף.‬
‫למה? למה אטמת את המעבר הזה, לילי?‬
‫רק בשביל לשפר את ההרגשה?‬
‫לא. היית צריכה משהו טוב יותר מזה.‬ ‫-אני...‬
‫כי הייתה סיבה אחרת. כי הסתרת משהו.‬
‫משהו שטביעות אצבעותייך נמצאות עליו.‬
‫משהו שמוכיח שאת רצחת את איי-בי וינטר.‬
‫מה?‬
‫הבלשית קאפ!‬ ‫-אני ממש מצטערת על זה, אדוני הנשיא.‬
‫אחלה!‬
‫אני רוצה להתקשר לאבא שלי.‬
‫למה?‬
‫בגלל השעון.‬
‫למה עשית את זה, לילי?‬
‫אני יכולה לענות על זה, אלא אם...‬
‫או למה שלא אתחיל, ואת תמשיכי?‬
‫היא עשתה את זה כי היא שונאת אותך.‬ ‫וב"אותך", כוונתי אליך, אדוני הנשיא.‬
‫אבל אני בעצם מתכוונת לכולכם.‬
‫לבית. כאילו, שונאת את הבית עצמו.‬
‫החלל הפיזי. ראיתם מה היא עוללה לחדר הכחול?‬
‫לא עושים דברים כאלה‬ ‫אלא אם כן ממש שונאים את המקום.‬
‫אבל בנוסף, את הבית כרעיון.‬
‫כמוסד. היא שונאת אותו.‬
‫את ההיסטוריה, את המסורות, את הצוות.‬
‫מה שזה מייצג.‬
‫את אמריקה, כנראה. היא שונאת את זה,‬ ‫והיא שנאה את מר וינטר יותר מכול‬
‫כי הוא ייצג את מה שהבית מייצג,‬
‫והוא עמד בדרכה,‬ ‫והוא עמד בדרכה במשך זמן רב.‬
‫הוא חיבל בחג המולד של איכות החיים.‬
‫היא רצתה להמציא מחדש את הבית הלבן.‬
‫ומבחינתה, זה היה להרוס אותו,‬ ‫אולי פשוטו כמשמעו.‬
‫והוא אהב את הבית והיה אכפת לו מהבית,‬
‫מהאנשים ומהצנרת,‬ ‫מיצירות האמנות ומהתקציבים.‬
‫והיה אכפת לו ממך, אדוני הנשיא,‬ ‫וממך, מר מורגן,‬
‫ומהאמריקאים הרגילים‬
‫שבאו מכל רחבי ארה"ב לבקר כאן,‬
‫וכל זה היה פשוט ממש מטופש בעיניה.‬
‫אני מצליחה?‬
‫היא רצחה את מר וינטר מפני ששנאה אותו,‬
‫אבל גם מפני שפחדה ממנו.‬
‫רוצים לדעת למה? זאת הסיבה.‬
‫כי היא גילתה בערב של הארוחה הרשמית‬
‫שהוא עומד לחשוף אותה.‬
‫זאת הייתה המריבה‬ ‫שמר גומז שמע במשרד של מר וינטר.‬
‫זה לא היה הארי הולינג'ר בחדר ההוא.‬ ‫זו הייתה לילי שומאכר.‬
‫והיא כרגע אמרה לכם את זה. היא הודתה בכך.‬
‫כי זאת הגאונות המטורפת‬ ‫של הניסיון הפרוע הזה‬
‫להפליל את ברוס ואת אלסי.‬
‫הרבה כ"כ ממה שהיא אמרה נכון.‬
‫היא ווינטר רבו.‬
‫הוא אמר עליה דברים איומים.‬ ‫היא קרעה דף מהיומן שלו.‬
‫כל זה קרה.‬ ‫-מה כוונתך ב"לחשוף אותה"?‬
‫כוונתי, לספר לך ולמר מורגן‬ ‫על כל דבר אנוכי, מגוחך ופוגעני‬
‫שעשתה מאז שהגיעה לכאן,‬ ‫שעל אף אחד מהם לא ידעתם כנראה,‬
‫וכל אלה תועדו בצורה מדוקדקת ביומן שלו.‬
‫כל השקרים, מצגי השווא, התפנוקים‬
‫וההתנהגות המחורבנת הכללית תועדו כאן.‬
‫וזה הפחיד אותה.‬
‫סליחה?‬
‫אני מצטערת. באמת?‬
‫זה הכול? זה כל מה שיש לך?‬
‫כן, רבנו.‬
‫אני מודה. באמת רבנו.‬
‫כולם רבו עם איי-בי.‬
‫וכן, הוא היה מעוצבן, וכך גם אני.‬
‫את חושבת שאני ארצח אותו‬
‫כי הוא עמד לחשוף‬ ‫את "ההתנהגות המחורבנת" שלי?‬
‫ברצינות?‬
‫מה אכפת לי אם הוא אומר‬ ‫דברים מטורפים לפרי ואליוט?‬
‫הם לעולם לא יאמינו לו, הם יאמינו לי.‬ ‫העולם לא עובד ככה.‬
‫ושנית, לא אכפת לי.‬
‫אני עשירה. אגלה לכם סוד, אנשים.‬ ‫עשירים לא שמים זין.‬
‫אני לא אתגעגע למשכורת של 114,000 דולר‬ ‫או מה שזה לא יהיה,‬
‫שאני תורמת לצדקה, אגב.‬
‫אני עושה את זה כשירות לציבור, בסדר?‬
‫בסדר, חבר'ה?‬
‫אז תפטרו אותי.‬
‫כן, לילי, אני חושבת שזה יקרה, אז תודה.‬
‫ואת מעלה טיעונים מצוינים. באמת.‬
‫אבל העניין הוא שלא היה מדובר‬ ‫רק בהתנהגות המחורבנת שלך.‬
‫מר וינטר היה חכם מספיק‬ ‫כדי לדעת שצריך יותר מזה,‬
‫ולא היה קשה למצוא.‬
‫יש כמה עמודים ביומן שלו‬
‫שלא ידעתי איך לפרש אותם בהתחלה.‬
‫זאת ערבוביה של מספרים ואותיות,‬ ‫כמעט כמו חידה,‬
‫כנראה במכוון, כדי להסתיר את עבודתו.‬
‫אבל הבנתי במה מדובר‬
‫כי אני ממש טובה בחידות.‬
‫אלה היו כל הכספים שמעלת בהם.‬
‫גנבת.‬
‫מאיפה יגיע הכסף? אין לך תקציב לזה.‬
‫מאיפה הכסף תמיד מגיע?‬
‫מערמה אחרת של כסף. ככה כסף עובד.‬
‫את עשירה, אבל הנה עוד משהו‬ ‫על איך שהעולם עובד.‬
‫אנשים עשירים גונבים כסף כל הזמן.‬
‫במקרים מסוימים, זאת אפילו הסיבה לעושרם.‬
‫הניחוש שלי הוא שהגניבה שלך‬ ‫הייתה קשורה יותר‬
‫לעצלות, יהירות ובוז לשיטה, אבל מי יודע?‬
‫ולא היה מדובר רק בכסף.‬
‫המספרים האלה?‬
‫מדובר בחוקים פליליים וקודים אתיים שונים‬
‫שמר וינטר ידע שהפרת בדרך שבה סגרת חוזים,‬
‫בטובות שסחרת בהן עם ספקים שונים,‬
‫באנשים שהזמנת לבית הלבן‬
‫ושייעצו לך להזיז בכירים בממשל האמריקאי‬
‫ממקום למקום בארוחת ערב רשמית.‬
‫אני חושבת שמר וינטר‬ ‫אמר לך את כל זה במשרדו.‬
‫אני אספר להם הכול!‬
‫ואני חושבת שאת ממש, ממש, ממש שמת זין.‬
‫ואני חושבת שלכן ניסית לקחת את היומן שלו.‬
‫ואני חושבת שבגלל זה,‬ ‫כשיצאת מהמשרד שלו באותו ערב,‬
‫עמדת במסדרון‬
‫וקראת את הדף שקרעת בטעות,‬
‫החלטת לרצוח אותו.‬
‫לביים התאבדות שלו.‬
‫האם היית רוצחת אותו אלמלא קרעת את הדף‬
‫והבנת מה את יכולה לעשות איתו?‬
‫אולי. בלתי אפשר לדעת.‬
‫וזה לא רלוונטי.‬
‫כל פעילות פלילית היא מניע פלוס הזדמנות.‬
‫ואת זיהית הזדמנות.‬
‫הבעיות שלך ייעלמו כי מר וינטר ייעלם,‬
‫ואז תוכלי לשפץ את כל החדרים‬
‫ולפטר את כל הצוות, וזה יהיה נהדר,‬
‫ולא תצטרכי לשבת באולם בימ"ש‬ ‫מואר באור פלואורסצנטי במשך שנתיים‬
‫בזמן שעוה"ד הממש טוב שלך מצליח‬ ‫להסיט חלק מזה לכיוון אחר.‬
‫זה היה קל יותר. ויותר כיפי.‬
‫וחכם. וזהו זה.‬
‫הפור נפל.‬
‫את כל השאר אנחנו יודעים.‬
‫את היית זו שהובילה את היוזמה‬
‫לעיצוב נוף מודע, לא רעיל ונטול כימיקלים,‬
‫מה שזה לא יהיה,‬
‫אז הלכת לצריף עם הכוס שנשברה,‬
‫לקחת את הכוס הקטנה של אחותה של אמילי,‬ ‫מילאת אותה בפאראקוואט, בחירה טובה,‬
‫התקשרת למר וינטר ואמרת,‬ ‫"בוא ניפגש בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫"בוא ננסה לדבר. אני מתנצלת."‬ ‫כל מה שהיית צריכה לומר, והוא הסכים.‬
‫ייקח לי חמש דקות.‬
‫אם כי יש לי תחושה חזקה‬ ‫שהוא ידע שמשהו רע עלול לקרות,‬
‫בדיוק כפי שציפורים מסוגלות לחוש‬
‫שינוי בלחץ הברומטרי כשסערה מתקרבת.‬
‫אני אמות עד סוף הלילה.‬
‫התקשרת לשירות החשאי בתור אליוט.‬ ‫-הוא התקשר ב-21:22.‬
‫פינית את הקומה השנייה.‬ ‫-אמרו לנו להתרחק מהקומה.‬
‫אז לקחת את הרעל לסלון המשפחתי,‬
‫חיכית שאלסי תעזוב,‬
‫ואז נכנסת לכאן עם המשקאות שלך.‬
‫ויסקי בשבילך.‬
‫פאראקוואט וויסקי בשביל איי-בי.‬
‫ואז החזרת לו את הדף מהיומן שלו.‬
‫מכתב התאבדות.‬
‫וצפית בו מכניס אותו לכיסו,‬ ‫ואז התחלת לעבוד.‬
‫ניסית להקסים אותו.‬
‫אני בספק שהוא הוקסם,‬
‫אבל מר וינטר גם לא היה אדם ציני.‬
‫לא נראה לי שהוא האמין‬ ‫שמישהו יכול להיות כה זדוני,‬
‫אבל הוא ראה הרבה,‬ ‫נתקל בשפע של קטנוניות, אכזריות, יהירות,‬
‫כנראה יותר מכפי שמישהו מאיתנו‬ ‫מסוגל לדמיין,‬
‫אבל אפילו אחרי הכול,‬
‫הוא עדיין היה מוכן לתת לך ליהנות מהספק.‬
‫זה עלה לו בחייו.‬
‫וינטר שתה את הרעל, הבין מיד מה זה,‬
‫והשליך את השאר על הוורדים,‬
‫אבל פאראקוואט פועל מהר והוא כואב מאוד,‬
‫והוא היה מזועזע.‬
‫אני בטוחה שאת לא יודעת הרבה על רעל,‬
‫אבל כנראה ידעת מספיק כדי לדעת שמה שהוא שתה‬
‫לא יהרוג אותו, אז זרקת את האגרטל.‬
‫האגרטל פספס, אבל הבהיל אותו עוד יותר,‬
‫אז הלכת על השעון, וזהו זה.‬
‫איי-בי מת, אבל עכשיו היית צריכה לפעול מהר.‬
‫אז לקחת את השעון וברחת למעבר,‬
‫אבל השעון הארור הזה, נכון?‬
‫מה לעשות?‬
‫הוא ענק, מוזר, מוכתם בדם וסדוק,‬
‫ולא יכולת להסתובב איתו‬ ‫ולהניח אותו במקום כלשהו.‬
‫אלסי, ואחריה ברוס,‬ ‫נכנסו לחדר ומצאו את הגופה,‬
‫ולא הייתה סיבה לחשוב שהם, באופן כה טרגי,‬
‫יפרשו שלא כהלכה זה את מעשי זה.‬
‫ככל שהיה ידוע לך, השירות החשאי‬ ‫היה מגיע בתוך 30 שניות והיית נתפסת.‬
‫אז הכנסת את השעון למגירת האחסון‬ ‫שהייתה מולך במעבר,‬
‫חיכית שהם יעזבו את המסדרון, ואז יצאת‬
‫דרך חדר החוזה ובמורד גרם המדרגות הראשי.‬
‫והיית חופשייה.‬
‫הצטרפת למסיבה,‬
‫אבל השעון הזה הטריד אותך.‬
‫מה אם הם למעלה? מה אם ימצאו אותו?‬
‫ואז, ככל שחלף הזמן,‬ ‫והבנת שאיש לא אומר דבר על גופה,‬
‫ותאמינו לי, הייתה פורצת מהומה גדולה‬ ‫בגלל גופה מתה בבית הלבן,‬
‫במיוחד בערב של ארוחה רשמית,‬
‫החלטת לחזור למעלה ולבדוק מה קורה.‬
‫להזיז את השעון, אם אפשר.‬
‫אבל הגעת לכאן, ואין כלום.‬
‫אין וינטר. אין אגרטל שבור. שום דבר.‬
‫רק המהנדס ברוס גלר,‬ ‫מחפש דליפה מהחדר של טריפ מורגן.‬
‫מה קורה, לעזאזל?‬
‫וינטר חי? מה קרה?‬
‫היית באמת מבולבלת, מודאגת,‬
‫וזה מה שכולם ראו מאותה נקודה ואילך.‬
‫חיפשתי אותו בכל מקום. בכל חדר.‬
‫היא נראתה מודאגת.‬ ‫-מוטרדת.‬
‫לא בפניקה, פשוט באמת מודאגת.‬
‫מה שאני ראיתי...‬
‫עוד לא מצאתי את איי-בי.‬
‫כן, מתברר שאת שחקנית מעולה,‬
‫אבל לא מדובר בזה.‬
‫באמת היית בפניקה.‬
‫כשאני הגעתי, וכל הפרטים‬ ‫על מה שקרה למר וינטר התחילו להתברר,‬
‫שהוא ככל הנראה התאבד בחדר המשחקים,‬
‫כן, זה בהחלט היה מטלטל עבורך,‬ ‫מהמם, אבל זה היה נהדר.‬
‫נחלצת מצרה.‬
‫כשהתחלתי להביא את החקירה לקומה השנייה,‬
‫ובכן, כפי שאמרת, התחלת לדאוג קצת,‬
‫אבל עזבתי עד מהרה,‬
‫וברגע שעזבתי, עשית את הצעד האחרון‬ ‫כדי לקבור את הראיה.‬
‫לאטום אותה בפנים, בתקווה לנצח.‬
‫זאת הייתה תוכנית מבריקה,‬ ‫ומגיע לך הרבה קרדיט,‬
‫אבל הצלחת להחזיק מעמד זמן כה רב‬
‫בגלל התקשורת הלקויה המוזרה‬ ‫וההתנהגות המצערת‬
‫של אנשים כה רבים בבית.‬
‫אז יש כאן מאמץ קבוצתי.‬
‫את חייבת להם הרבה.‬
‫למרות שאת שונאת אותם.‬
‫זה האיש שמת.‬
‫כאן. בחדר הזה.‬
‫שמעתי עליו הרבה מכם.‬
‫אפשר ללמוד הרבה על מישהו‬ ‫ממה שהוא כותב ונושם.‬
‫הוא היה אדם מורכב,‬
‫פגום וקשה, נאמן בכל מאודו,‬
‫חכם ומתחשב,‬
‫קוץ עצום בישבן,‬
‫ונדיב עד אין קץ במחשבותיו.‬
‫הוא סבל בחייו, וגבר על הקשיים,‬
‫ואני מצטערת שלא זכיתי לפגוש אותו.‬
‫הוא אהב את הבית הזה.‬
‫לא הכרתי אותו, אבל אני יודעת את זה.‬
‫אהב את האנשים שעובדים כאן,‬ ‫כיבד אותם, הבין אותם,‬
‫העריך אותם, ראה אותם,‬ ‫ראה מי הם, מאיפה הם באו,‬
‫על מה הם ויתרו כדי להיות כאן,‬ ‫למה הם היו כאן.‬
‫ושוב עולה השאלה הזאת. למה?‬
‫למה הם כאן? למה הוא היה כאן?‬
‫בשבילך, אדוני הנשיא.‬
‫ובשבילך, מר מורגן.‬
‫בשביל כולם כאן.‬
‫בשביל כולנו.‬
‫זה לא היה אנחנו נגדם מבחינתו של וינטר.‬ ‫ממש לא. זה היה רק אנחנו.‬
‫בית אחד. משפחה אחת.‬
‫איחוד אחד פגום שמנסה‬ ‫לגרום לזה לעבוד, להחזיק מעמד.‬
‫הוא האמין בזה, ובזה.‬
‫ותשמעו, אני רק הבלשית,‬
‫אבל אני חושבת שבאמת שווה להאמין בזה.‬
‫והיא לא מאמינה בזה.‬
‫ולכן היא ממש, ממש גרועה.‬
‫כמו כן, היא רוצחת.‬
‫עדיין לא ממש ברור לי‬ ‫של מי הסמכות השיפוטית פה,‬
‫אז מי שזה לא יהיה, קחו אותה.‬
‫זה אני.‬ ‫-כן. תירגעו, רבותיי.‬
‫זה עניין של הבולשת. אטפל בזה.‬
‫לילי שומאכר.‬
‫היא לא הייתה בשלישייה המובילה שלי.‬
‫אני הימרתי על השווייצרי,‬ ‫איש המלח ואיש המים.‬
‫ואת?‬
‫תני לי לנחש.‬
‫כן.‬ ‫-הלכתי עד הסוף.‬
‫מה עם הארי?‬
‫מה איתו?‬
‫הוא מילא תפקיד כלשהו בזה?‬
‫לא. כלומר, טריפ מורגן צדק. הוא אידיוט.‬
‫טוב, אז...‬ ‫-הוא היה גס רוח מאוד כלפי מר וינטר.‬
‫הוא באמת ניסה לסלק אותי מהחקירה.‬
‫הוא ביצע חיפוש לא הולם במשרדו של מר וינטר.‬
‫אבל אני חושבת שזה היה יותר‬ ‫ברוח של החיה הפוליטית החרדה ולא יותר.‬
‫אבל ענייני הקונספירציה, זה היה בולשיט.‬ ‫מצטערת, סנאטורית.‬
‫אל תדאגי. אנחנו בדלתיים סגורות.‬
‫לזכותו ייאמר שהוא החזיר אותי‬ ‫ואפשר לי לפענח את זה.‬
‫אנשים הם מורכבים.‬
‫למה לילי ניסתה להפליל את ברוס ואלסי?‬
‫זה היה ניסיון נואש.‬
‫היא ידעה שעליתי עליה בסוף. היא ידעה.‬
‫מתי את ידעת?‬
‫ידעתי כשידעתי. אני לא מתכוונת לזה כחידה.‬
‫בנקודה מסוימת עוברים‬ ‫מלא לדעת משהו לכן לדעת משהו.‬
‫לראות את זה.‬
‫מתי זה קורה בדיוק? אני לא יודעת.‬
‫היו לי חשדות לגבי לילי‬
‫כשהיא סיפרה לי שראתה‬ ‫את אלסי ווינטר רבים בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫הייתי במסדרון, וראיתי אותו‬ ‫מתווכח עם מישהו בחדר הסגלגל הצהוב.‬
‫אלסי אמרה שהם רבו מאחורי דלת סגורה.‬
‫הוא אמר לסגור את הדלת.‬
‫לא הייתה סיבה להמציא את זה,‬
‫וזה התאים לכל מה שכולם סיפרו לי על וינטר.‬
‫שהוא תמיד ניסה ליישב מחלוקות‬ ‫מאחורי דלתיים סגורות.‬
‫הוא בהחלט לא אהב לריב בפומבי.‬
‫הוא תמיד ניסה להימנע מזה.‬
‫הוא היה מכניס אותך, סוגר דלת.‬
‫איך לילי יכלה לראות אותם מהמסדרון‬ ‫אם הדלת הייתה סגורה?‬
‫זה היה חשוד.‬
‫היא כן ראתה את זה‬ ‫כי היא צפתה מהסלון המשפחתי,‬
‫שם היא ערבבה את הרעל שלה.‬
‫וכשג'סמין אמרה שההנחיה לאטום את הדלת‬
‫הגיעה מאליוט,‬ ‫הייתה לי תחושה חזקה שזו לילי.‬
‫שמעתי את החיקוי שלה,‬ ‫ומעולם לא חשדתי באליוט.‬
‫ואז היא מצמצה.‬
‫לא בגלל השעון, למרות שהיה מכריע,‬
‫אלא כשאמרה שראתה את ברוס‬ ‫מכניס את המכתב לז'קט של וינטר.‬
‫לילי לא הייתה בחדר המשחקים‬ ‫כשהוצאתי את הפתק באותו לילה.‬
‫היא לא יכלה לדעת איפה הוא,‬
‫אלא אם כן ראתה את וינטר מכניס אותו,‬
‫והיא אכן ראתה.‬
‫טוב, זמן עד לטיסה?‬
‫המטוס ממריא בעוד... שלוש שעות.‬
‫רייגן או דאלס?‬
‫דאלס.‬
‫אז מוטב שתצאי לדרך.‬
‫תודה, הבלשית קאפ.‬ ‫אני עושה את זה הרבה מאוד זמן.‬
‫מעולם לא ראיתי מישהו כמוך.‬
‫הבאתי לך משהו.‬
‫לטיול. אל תפתחי כאן.‬
‫אני מרחם על האדם שישב לידך בטיסה.‬
‫תודה.‬
‫על הכול.‬
‫אני צריכה לבצע עצירה זריזה.‬
‫את בטוחה? יש לנו זמן?‬
‫יש לנו זמן.‬
‫חמש דקות.‬
‫פיענחתי את הרצח.‬
‫בחדר הסמוך?‬ ‫-כן.‬
‫נהדר. חשבתי שאולי באת בגלל קלייב.‬
‫לא.‬
‫זה אומר שהבעל של הבן שלי יחזור לכאן?‬
‫נשיא ארצות הברית?‬ ‫-כן.‬
‫אכן.‬
‫אוף, היה כל כך נחמד כאן.‬
‫מצטערת.‬
‫מי עשה את זה?‬
‫רגע, אל תגלי לי.‬
‫הבחורה הסנובית עם היחס המגעיל?‬
‫כן.‬
‫יכולת פשוט לשאול אותי.‬
‫הבלשית קאפ...‬
‫אומר להם לשלוח וודקה, גב' קוקס.‬
‫את באמת טובה בזה.‬
‫כן, בהחלט.‬
‫הטובה ביותר.‬
‫- לזכרו של אנדרה בראואר -‬
‫תרגום כתוביות: גיא רקוביצקי‬