Jak se cítíš?
Jako že vyhraju.
- Ty nikdy nevyhraješ. - Ale mám pocit, že vyhraju.
Kde ses naučil tak špatně hrát?
Praxí. Nebudeš tomu věřit, ale když jsem byl dítě,
měl jsem magnetické vrhcáby a hrál jsem je v autě.
Pokaždé jsem prohrál s otcem, který u toho řídil.
Neviděl na herní pole, a stejně jsem prohrával.
Naprosto tomu věřím. Proč taky ne?
Dneska má narozeniny.
Táta?
Ano, teď mi to došlo.
Tak všechno nejlepší, taťko Wyntere.
Ještě jednou?
Bylo by mu...
157?
- Díky. - Jen trocha matematiky.
Výborně.
- Jak je to dlouho, co umřel? - Letos v březnu 54 let.
Sakra.
To je mi líto, A.B.
Kolik ti bylo?
Jedenáct. Rodiče umřeli při autonehodě, když mi bylo jedenáct.
Ne kvůli vrhcábům. Neboj.
Byli to hodní rodiče.
Věčně mě otravuješ: „Proč nemáš rodinu?“
Tak proto.
Měl jsem...
rodinu.
Proč jsi mi nikdy neřekl, abych zavřela pusu, A.B.?
- Protože by ses cítila hrozně. - Ano, jako teď.
Měl bych se spíš zaměřit na dnešek.
Aby se vydařil. A já nikoho nezabil, nebo někdo nezabil mě.
Počkej.
Ty rodinu máš. To přece víš.
To všechno tady.
To všechno... tady.
Dobré ráno, pane Wyntere.
Georgi.
- Žádné alergie? - Říkala, že ne.
Výborně.
Kdo jste?
Ať sem přijde A.B. Wynter! Ucpal se mi hajzl!
Jste starý robot z planety Majordomus, tak to asi neznáte...
- Pošlu sem technika. Na ten záchod. - Děkuju.
A ráno si promluvím s vaším bratrem.
Snažím se tu dělat něco úžasnýho, ale vy to nechápete.
A jestli mi v tom znovu zabráníte, tak vás zabiju!
Ne, to si děláte prdel.
Na tu party mi sem přijde půlka Austrálie.
Potřebuju Harryho Stylese.
Jsme v háji! V tomhle podělaným baráku nechce nikdo hrát.
- Ano? - Máme tady problém.
Valentina Motta. Já to vyřídím.
- Pusťte je. - To je proti protokolu.
- Koho to zajímá? - Mě.
Prý nemáme hudebního hosta.
Dovolíte, paní Minogue? Odřekl nám zpěvák.
- Dobře. - Zařídím to. Lincolnova ložnice.
Blbost! Dodržuju protokol.
Ptal jsem se na alergie. Odneste ty kytky!
- Proč mám uklízet Trippův svinčík? - Necháš nás?
Proč já? Ucpanej záchod řeší Eddie.
Syn má narozeniny.
Přesně o tom mluvím... Mohl to udělat...
Do prdele práce.
- Rollie, prohoď je. - Tudy, prosím.
Prohoď je mezi sebou. Pardon. Děkuju.
A.B., u Jižní brány je bouračka.
Ozvala se rána. Poslali jsme tam naše lidi.
- Sheila sedí... - Co to dělá?
- Odejděte z placu. - Jdi do prdele, A.B.!
Máme problém s klokany.
Moje klokany mi brát nebudete!
- Já jsem vám nic nevzala. - Vy ne.
On!
...tohle už dál nejde. Ne! Já vás udám!
Všechno jim to řeknu!
Všechno!
Zrovna za vámi jdu. Mluvila jsem s Marvellou o dezertech...
Neodcházím. Takhle z Bílého domu odejít nemůžu.
Po dnešku ne.
Máte připravit Lincolnovu ložnici pro Kylie Minogue.
- Ano. - Děkuju.
Pane ministře. Jste v pořádku?
Haló? Dejte mi pět minut.
Do rána budu mrtvý.
Okamžitě opusťte patro.
To nechte. Pak to doděláte. Jdeme.
- Haló? - Přijďte do Žlutého salonu.
- Hned. - Jste starý robot...
- Já vás zabiju! - Nikdo nám neřekl...
- O tomhle mluvím... - Vy ne. On!
Jdi do prdele, A.B.!
Myslíte, že se to stalo tady?
Jsem o tom přesvědčena.
REZIDENCE
„ZÁHADA ŽLUTÉHO POKOJE“
Detektive Cuppová? Můžeme začít?
- Musím stihnout letadlo. - Chápu. My jsme připraveni.
Jde o pituli velkou.
Co je pitule velká?
- Pták, kterého chci vidět. Tam letím. - Dobře.
To musí být opravdu veliká pitule.
Oproti ostatním suboscines je obrovská.
Zkrátka kus.
Vážím si toho, že jste přišla před tento výbor, slečno Cuppová.
Jak víte,
projednáváme smrt majordoma Bílého domu A.B. Wyntera.
Slyšela jsem.
Když jsme zahájili tato slyšení, vyšetřování bylo uzavřeno
a oficiálně
byla smrt pana Wyntera prohlášena za sebevraždu.
Ovšem v průběhu dosti složitých stání...
Senátoři!
...za což nesu plnou odpovědnost,
jsme zjistili, že smrt pana Wyntera byla mnohem...
komplikovanější.
Bohužel jsme na to přišli poněkud pozdě a vy jste mezitím odjela.
Hledat pituli velkou.
Největší ze všech ptáků podřádu suboscines,
chápu-li to správně.
- Ano. - Ale teď jste zpátky.
A souhlasila jste, že nám cestou na letiště podáte zprávu o tom,
že vaše vyšetřování vedlo k zadržení podezřelého.
- Správně, pane senátore. - A jméno podezřelého?
Toto je uzavřené jednání, detektive Cuppová,
vzhledem k citlivosti celého řízení.
Ano, dobře.
Ale... copak vy nechcete slyšet, jak jsem na to přišla?
- Ve Žlutém oválném salonu něco chybí. - Ano.
- Váza. Jedna ze sady. - Francouzský porcelán z roku 1823.
Postrádáte ji od 11. října, kdy byl pan Wynter nalezen mrtvý?
Přesně tak.
Už se nevrátí. Rozbila se. Je mi líto.
Slečno Cuppová. To není jediná věc, která chybí.
To já vím.
Sháním hodiny.
Dobře. Jak je libo.
Co tyhle?
Ne. Konkrétní hodiny.
A tak. Chápu.
Každý pokoj kromě Žlutého oválného salonu má na římse hodiny.
Tyhle hodiny! Franklinovy hodiny.
- Ty zmizely. - A víte kam?
- Ne, hledali jsme je všude. - Máte fotku?
CHYBÍ!!
- To jsou velké hodiny. - Ano.
- Můžu si to vzít? - Ne.
- Žluté růže? - Ve velké váze u dveří.
Ano, ty si pamatuju.
- Samozřejmě. - Byly povadlé.
Povadlé bych neřekl.
- Co byste řekl? - Spálené.
Spálené?
Byly to krásné čerstvé růže a za dva dny byly oschlé. Spálené.
- Co to mohlo způsobit? - Něco agresivního.
Kontaktní herbicid.
- Možná Paraquat. - Paraquat?
- To je můj odhad. - Máte ho tady?
Průmyslový hubič plevele v malém květinářství,
kde vážu pugéty? To je otázka?
Bohužel ano.
Ne, nemám ho tu.
Ale vím, kde ho najdete.
Paraquat? Ten už se tu používat nesmí.
V zásadě žádné chemikálie.
Loni nám řekli, že musíme detoxikovat zahradnickou práci.
- Děláme udržitelné krajinářství. - Co to je?
Nemám tušení.
Ale museli jsme se zbavit pesticidů, jako je Paraquat.
Ale teď mi dochází, že si pro tu chemii nikdo nepřišel.
Kdyby tu něco zbylo, bylo by to tady.
A pořád to tu je.
- To je vážně zvláštní. - Ano.
- Víte, co chci říct? - Ano.
Fakt zvláštní.
Večer, co zabili pana Wyntera, jsme tu spolu stáli.
Přišlo mi, že se tu s něčím hýbalo. A vy jste to zmínila.
Na té poličce je něco jinak.
Nevíte co, ale rozčiluje vás to.
- Něco je jinak. - Jo tohle!
Jo!
Můžete jít s námi?
No tohle!
- Poznáváte to? - Ano, je z mého stolu. Proč...
To se těžko vysvětluje.
- Můžu si ho vzít? - Ne.
- Je můj. - Je v něm Paraquat.
A tak.
To mi vyrobila sestra.
Je to něco jako vražedná zbraň.
Dobře.
Nechte si ho.
Tak já půjdu.
Děkuju, Emily.
- Kde jsme? - Ve Žlutém oválném salonu.
Ne. Co teď děláme?
Hledáme stopy.
Chci říct... co je tohle?
Pohárek.
- Víte, na co narážím? - Ne.
- Zhruba? - Ne.
Včera večer tu seděli Bruce s Elsyie.
Rozhodovala jste se mezi Brucem a Elsyie.
Zabil Wyntera Bruce, nebo Elsyie?
A teď je tu pohárek, žádný Bruce a žádná Elsyie.
Tak se ptám: blížíme se aspoň trochu?
K čemu?
K objasnění vraždy A.B. Wyntera.
Aha. Ano.
Ano!
Během státní večeře šel někdo do altánu.
Zřejmě pro jed. Zřejmě s pravou skleničkou.
Zřejmě spadla a rozbila se. Nevím proč.
A tak popadl tohle.
Našel jed Paraquat a nalil ho sem.
Zvedl telefon, zavolal A.B. Wynterovi do kanceláře
a pak došel sem. Totiž tam a pak sem.
Byly tu dvě skleničky.
Na konferenčním a odkládacím stolku.
Mám podezření, že v té druhé byl jed, který potřísnil růže.
Část jedu Wynter zřejmě požil.
Někdo hodil vázou. Zřejmě trefil tuhle zeď.
Jedna váza zmizela,
druhá stojí tady. A tady jsou stopy po nárazu.
Můj odhad je, že rána patřila Wynterovi,
a proto měl na tváři řezné ranky.
A když to nestačilo, ta osoba popadla něco těžkého,
možná svícen, ale ten nebyl dost těžký.
Svícen nejspíš spadl, když pan Wynter vrazil do stolu
po požití jedu. Ten těžký předmět byly zřejmě hodiny.
Žádné tu nejsou.
No právě! A to je ten důvod.
- Takže ty hodiny jsou vražedná zbraň? - Ano.
- Před chvílí to byl pohárek. - Ten byl něco jako vražedná zbraň.
- Musíme najít ty hodiny. - Ano.
- A vy víte, kde jsou? - Ne, ale vím, kde je nikdo nehledal.
Hodiny?
Ne, to bych neřekl.
Teda nemyslím tradiční „hodiny, hodiny“.
Proč ty uvozovky? Co jsou „hodiny, hodiny“?
- Nechci mít malér. - V pořádku. Jsme od policie.
Dobře.
Mám tu jeden pěknej kousek.
Je to spíš socha týpka s prvky hodin.
Na co je máte?
Vzal jsem je v knihovně. Před časem.
Pan Wynter je pak hledal.
Byl na mě kvůli pár věcem pěkně naštvanej.
Když jsem slyšel, že odchází, chtěl jsem počkat
a vrátit je tam pak. Což se nestalo.
Tak jsou tady.
- Pořád nevím, jestli jsou cool nebo ne. - Nevíte?
- Co znamená „odchází“? - Cože?
Pan Wynter měl odejít, a pak neodešel?
Odejít z baráku.
- Do penze? - Asi.
- Kdy? - Od té doby, co jsem tady.
- Pár měsíců? - Jste tady rok.
- Kurva. Fakt? - Kde jste to slyšel?
Asi tady na patře.
Na patře? Míváte na patře schůze?
Nevím. Asi to řekla ta stará lejdy nebo ten kretén, co pracuje pro bratra.
- To může být hodně lidí. - Mluvím o kreténovi s velkým K.
O největším Kreténovi světa.
Cože? Nevím, o čem to sakra mluví.
Ten chlap je blázen. To snad víte, ne?
- Neslyšel jste, že A.B. odchází? - Ne.
Ale do personálního obsazení Rezidence nevidím,
jelikož pomáhám prezidentovi řídit tuhle podělanou zemi.
Už něco víte?
Jestli se ptáte na Wynterovy plány na důchod,
tak mám dojem, že nic nevíte.
Počkejte. Moment.
Ten večer, co umřel, přišla nahoru
a já ji požádal, aby sem nikoho nepouštěla...
- Koho myslíte? - Jasmine Haneyovou.
Spustila tirádu, že tu dělá jedenáct let...
Ano, chci být majordomem. A myslela jsem, že jím budu.
Ale dnes večer mi bylo jasně řečeno,
že se v nejbližší době majordomem nestanu.
Řekla, ať se jdu vycpat, dokud Wynter nebude tuhej.
Jestli to souvisí s jeho odchodem?
Ten večer, co umřel, zasadil pan Wynter Jasmine těžkou ránu.
Jasmine Haneyová měla být příští majordomus.
To věděl každý. Wynter jí to řekl loni.
Půjde do důchodu a ona to převezme.
Ale během roku
jsme začali cítit, že skutek utek.
Nikdy neřekl přesné datum.
Zdálo se, že to pořád něco odsouvá.
Nejdřív svátky.
Pak teroristické útoky 4. března. Po nich odejít nemohl.
Pak Velikonoce.
- 4. červenec. - A další svátky.
Jasmine z toho byla špatná. Řekl jsem jí: „Vydrž.
A.B. potřebuje čas, ale už brzy odejde.“
Já tomu věřil. Ona taky.
Až do toho večera.
Neodcházím.
Nepůjdu do důchodu. Aspoň pár let.
Těžká rána.
A to ji nasralo.
Cože?
Já vím.
Roky? Čekám na to roky. Další roky čekat nebudu.
Promluv si s ním.
S povídáním je konec. Mám z něj leda hovno!
Věčně ho doprovázet. „Ano, pane. Ne, pane.
O to se postarám, pane.“ A uklízet po něm bordel!
Zkusila s ním znovu mluvit, ale k ničemu to nevedlo.
Nešlo o rozhovor.
Pak už neměla příležitost.
- Jasmine Haneyová? - Ano.
- Překvapilo vás to? - Mě hned tak něco nepřekvapí.
Ale přiznávám, že pak bylo všechno... zajímavější.
Už dřív jsem označila osoby,
které ve smrti pana Wyntera mohly sehrát roli.
A teď k nim přibyla ještě jedna.
To je ono.
Je to ona.
Měla nejčistší, nejsilnější motiv. Právě jsme to slyšeli.
Má kamkoli přístup a celé to dává smysl.
Všechno nám řekla, ukázala a zformovala po svém.
Bavíme se o ostatních,
ale někdy je ta věc přímo před námi.
Skrytá, přitom na očích.
Evidentní věc.
Na kterou člověk zírá, jen ji nevidí.
Souhlasím.
Ale jak přesně?
A kdy? A jednala sama?
Samozřejmě by bylo logičtější, kdyby na tom měli podíl i další.
Vím, že je to divné,
ale viděli jste Vraždu v Orient expresu?
- Tu novou? - Nebo starou.
Neviděl jsem ani jednu.
- Proč se ptáte kterou? - Četl jsem knihu.
Já knihu nečetl. O to nejde.
- Jde o to, co... - Ta kniha je dobrá.
Fajn, určitě. Jednou si ji přečtu.
VRAŽDA V ORIENT EXPRESU
Tak tohle je vážně divné.
Pojďme dál. Ukázalo se, že to udělali všichni. Všichni podezřelí.
Tak si říkám...
Počkat, vy se mnou souhlasíte?
Cože?
- Že je to skryté, přitom na očích. - Ano.
Dřív jste souhlasila, a pak jsem zjistil, že se mi posmíváte.
Ano.
Ano. Takže předtím jste se mi posmívala, ale teď se mi neposmíváte?
Ne.
Vrátím se k tomu, kde jsem začal.
Někdy je ta věc přímo před námi.
Skrytá, přitom na očích.
Evidentní věc, na kterou člověk zírá,
jen ji nevidí.
Ano.
Souhlasím.
- To je... - Ano.
Deník A.B. Wyntera?
Přímo na polici, v pokoji, který nikoho nezajímá.
Protože na jaké místo se nikdo nedívá?
Já používám plechovku, která vypadá jako od Coly,
ale dá se odšroubovat dno.
To jste asi nemyslela.
Pokoj s knihami.
Nikoho nezajímá pokoj s knihami.
Mělo mi to dojít dřív.
Jeho sešity, deníky. Prostě staromódní knihy.
Všechno si do nich zapisoval.
Knihovna, oblíbený pokoj pana Wyntera. Chodil sem každé ráno před směnou
a bylo to poslední místo, kam si zašel před odchodem.
Vůbec mi to nedošlo. A právě proto to dělal.
Četla jste je?
Zkoušela jsem to.
A?
A byly zábavné.
Byl erudovaný, sebekritický, nečekaně velkorysý, břitký.
V jistých citech byl upřímný. Často pozitivně, jindy negativně.
Pohrdal Lilly Schumacherovou, což mě vůbec nepřekvapilo,
ale ta intenzita ano.
Jeho vztah k panu Gotthardovi očividně zhořkl. Trippa neměl rád.
Myslel, že není dobré mít Marvellu poblíž nožů
a Sheilu poblíž vodky.
Vedl si účetní knihu plnou zkratek a čísel,
kterou jsem tehdy nechápala,
ale pak mi odhalila spoustu faktů.
Takže nám pomohly?
Velmi. Dřív než jsem došla na poslední stránku.
- Co bylo na poslední stránce? - Nic.
Dopis na rozloučenou.
Ano, ale dopis to nebyl. Jenže to jsem ještě nevěděla.
Promiňte, ale mohl jím být?
Od začátku jsem věřila, že se pan Wynter nezabil.
Ale ten vzkaz zněl jako dopis sebevraha.
Ovšem teď, v širším kontextu,
jím očividně nebyl, tedy původně ne. Zatím jsem to neuměla vysvětlit.
- Vytrhl to sám? - Nebo někdo jiný?
- Náhodou? - Záměrně?
Věděl někdo o těch denících?
- Kdo? - Angie.
- Jasmine. - Ale proč ho měl u sebe?
- Spíš jak to? - Prosím?
Pokud byl zabit ve Žlutém salonu,
proč má u sebe dopis na rozloučenou v herně?
Byla to jen náhoda?
A k čemu jste dospěla?
K ničemu. Protože pak se rozjelo hotové peklo.
Nahoru. Hned.
To jsem já. Jenom blbnu.
Nejsem šťastný, detektive.
To není dobré, protože jste nejdůležitější člověk na světě.
Proč nejste šťastný?
Co tu vlastně děláte?
Kdo vás sem znovu pustil?
Vezmete si slovo?
Tak dobře, ano. Než se všichni začnou osočovat.
- Harry... - Nerozhodl to jeden člověk.
Bylo to rozhodnutí mnoha různých... stran.
- Volal jste mi. - Harry!
Ano! Požádal jsem slečnu Cuppovou, aby se vrátila.
Myslím, že je důležité, aby se to vyšetřilo.
Škoda, která vznikla po těch slyšeních...
Nic jsi mi neřekl.
Nebydlíš tady!
Tohle je Bílý dům. Jsem prezident. Řekl to vám?
Ne.
Mně taky ne. A přitom dům spadá pod naši jurisdikci.
Co to mele?
Není ve vaší jurisdikci.
Podělanej strážce kempu!
V jurisdikci Správy národních parků...
...je leda posranej bizon!
To je běžné nepochopení.
Tady má jurisdikci MPD. Proto jsem tady.
- Vidíte tu uniformu? - Nedá se přehlédnout.
Pořád v uniformě. Spíte v ní?
Budí respekt, ať už v ní spím, nebo ne.
Jsem neustále ve službě.
Tenhle obraz byl v den vraždy v Červeném salonu.
Vážně?
A obrazy odsud jsou teď v Zeleném salonu.
Obraz, který byl v Zeleném salonu na místě těch nových obrazů,
je v Červeném salonu.
To je moc barev. Je to důležité?
- Ano. - Proč?
Protože teď přesně vím, jak byl A.B. Wynter zavražděn.
Vyřešila jste případ.
Ne, jen jeho část. Ale velmi důležitou.
Věděla jsem, jak ho zabili, ale ne, kdo to byl. A věděla jsem, jak to zjistím.
Řekla jsem prezidentovi, že chci dvě hodiny. Když mi je dá,
když svolá lidi na základě mého seznamu
a přivede mi je do Východního sálu, řeknu mu, kdo zabil A.B. Wyntera.
- A? - A on souhlasil.
Na co jste chtěla dvě hodiny?
Především na pozorování ptáků. A na přemýšlení.
Elsyie Chayleová, správně.
Chce s vámi mluvit detektiv Cuppová. Být vámi, obul bych se.
Jo.
Skvělá volba.
A potřebovala jsem od vás imunitu pro jednoho člověka.
Výměnou za váš souhlas, že sem přijdete.
Ano, pane senátore.
Je tady?
Kde je?
Je na místě.
No tak!
Mám vránu rybí, strakapouda osikového a sýce amerického.
A náčelník Dokes je z toho sýce nadšený.
Každá sova je skvělá!
Takže... všem děkuju, že jste přišli.
Vážím si toho, že jste si na mě v nabitém dni našli chvilku.
Obzvlášť nejmocnější muž téhle planety.
Děkuji, pane prezidente.
To si děláte prdel.
Brej den, vážení.
Pane Doumbe, jsem ráda, že jste tady. Jsem Cordelia Cuppová,
vaše dnešní hostitelka.
Pár drobností, než začneme.
Zaprvé se chci ujistit, že jste přišli kvůli vraždě A.B. Wyntera.
Jestli jste tu kvůli jiné vraždě, pak je to obrovský problém.
V tom případě se ozvěte.
Nedotýkejte se předmětů ani uměleckých děl, neboť mohou mít velkou cenu
a mohou na nich být otisky vraha stojícího vedle vás.
Budu klást otázky.
Začneme ve třetím patře v herně
a budeme postupovat směrem dolů.
Vše vysvětlím. Doufám, že máte všichni pohodlné boty.
Nebo jakékoli vhodné obutí.
Fajn!
Poslední věc. A ta je důležitá.
Spousta detektivů, i těch skutečných,
dělá podobné shrnutí, když už vědí, kdo to udělal,
a to mi vždycky přišlo trochu divné.
Ale já vám rovnou říkám,
že nevím, kdo zabil A.B. Wyntera.
Vím, že byl zavražděn.
A že ho zabil někdo, kdo je v tomhle sále.
Snad vám to pan prezident řekl, když vás zval. Ale nevím kdo.
Věřím, že než skončím, vědět to budu.
Takže pokud někdo z vás zabil A.B.,
teď nemůže odejít. Poznala bych to.
A pokud jste ho nezabili, bohužel taky nemůžete odejít,
protože si budu myslet, že jste to byli vy,
protože jste určitě spáchali něco strašného.
Takže... Připravte se,
nikdo neodejde
a sejdeme se v herně.
- Je to pravda? - Co?
- Že jste to nevěděla? - Naprostá.
Myslela jste, že na to přijdete za pochodu?
Já to věděla. Existuje takový pták.
Drozdec... A dělá jednu věc.
Ví, že je blízko něj hmyz, ale neví kde přesně.
A tak najednou prudce roztáhne křídla
a ten hmyz sebou cukne.
Buďte ve střehu.
Kdo mrkne.
Vraťme se k večeru, kdy se konal raut.
Případ začal ve chvíli, kdy vaše máma uslyšela žuchnutí,
přišla sem a našla mrtvého pana Wyntera.
Když jsem za půl hodiny přijela,
všichni jste věřili tomu, že se zabil.
Především vy.
Podle nás jde o sebevraždu.
Hned jsem řekla, že se mýlíte, a měla jsem pravdu.
Od té doby se s tím oba potýkáme.
To bude dlouhá prohlídka.
Můžete odejít.
Brzy nato
jsem vám vysvětlila, proč to nemohla být sebevražda.
Není tu nůž.
Ale nešlo jen o ten nůž.
Krev, kterou měl pan Wynter na košili,
nebyla jeho.
Šlo o krev i o košili australského ministra zahraničí Rylance,
kterou si pan Wynter s panem Rylancem
velkoryse vyměnil o hodinu dřív ve své kanceláři.
Důvod té směny...
...ač fascinující, je teď nepodstatný.
Můžu odejít?
Jistě.
Byly tu i jiné zajímavosti,
ale první a nejdůležitější problém byl ten chybějící nůž.
To mě přivedlo ke zjištění, že tady vlastně nůž byl.
Dobrý nůž.
A že byl váš, pane Gottharde.
Odnesl jste ho z místa činu a pokusil jste se ho zničit.
K tomu jste se přiznal.
Až tohle skončí, měla bych zájem o vlastní kancelář.
Jediná jehlice z libanonského cedru
a spousta lhaní mě nakonec dovedly k paní Cannonové,
která byla v herně v době, kdy Wyntera zabili,
a pila vodku, kterou měla donést paní Coxové.
Nesla jste matce vodku?
Můžu tady kouřit?
Ne.
Byla paní Cannonová zapletená do smrti pana Wyntera?
Nevím.
Zatím. Ale byla tady.
Pan Gotthard i paní Cannonová byli v této místnosti.
A pak jsem zjistila další důležitý fakt,
tentokrát od jedné z mála osob, které mi ten večer nelhaly,
od soudní lékařky Anne Dodgeové.
Paní Dodgeová potvrdila má podezření.
Že pan Wynter asi zemřel po úderu tupým předmětem do týla,
že ve skutečnosti požil jed
a že zemřel dřív, než došlo k podřezání zápěstí.
To znamená, že se nepodřezal sám.
Protože byl mrtvý.
Aha! Už to chápu.
Díky.
To je divný mužíček.
Dále jsem věřila, že pan Wynter byl sem do herny dovlečen.
Zpráva Anne Dodgeové to jen potvrdila.
Pan Wynter se nezabil v herně
ani ho nezabili v herně.
Byl sem dovlečen.
- Odkud? - Odsud. Z pokoje 301.
Večer, kdy se konala státní večeře, procházel pokoj 301 renovací.
Falešnou renovací objednanou prezidentem Morganem a Elliottem,
aby sestra Harryho Hollingera nemohla přespat v Bílém domě.
První stopa, že pokoj sehrál roli v té vraždě, byl zalepený zámek dveří,
což mi přišlo neobvyklé.
Ještě neobvyklejší byl pach barvy.
Nezapomeňte, že renovace byla naoko,
zinscenovaná jen kvůli tomu, aby nepřijela Harryho nesnesitelná sestra.
Nechte toho, prosím vás.
Je to moc milá osoba.
Pod nátěrem jsem našla krev. Čerstvou.
A je tu další mimořádný obrat.
Předčasně vyspělý detektiv v hotelu Hay-Adams naproti přes ulici
viděl v tomhle pokoji blikat červené světlo,
a to brzy po smrti pana Wyntera.
Světlo, které mě dovedlo k zápěstí Trippa Morgana.
Podělaný hodinky. Poslední dobou mě jenom zlobí.
Byla jsem o zapojení pana Morgana přesvědčená,
ale musela jsem počkat, až se sám prozradí,
což udělal do sebemenšího detailu. Takže děkuju.
- Za co? - Za vysvětlení, co se stalo.
Nic jsem vám neřekl.
- Řekl vám něco? - Ano.
Sakra.
Volá vás detektiv Cuppová.
Díky mladému detektivovi jsem věděla, že tu Tripp byl.
Ale ne o moc víc. Tušila jsem, že z něj už další informace nedostanu.
- U klavíru? - Jo.
Ale je to mluvka,
a tak někdy stačí nastražit tu správnou... kombinaci.
George McCutcheon. Slavný George McCutcheon.
Ne, dělám si srandu. Vím, že jste tři.
Nazdar, Georgi.
Tripp je jenom jeden. Díkybohu, že jo?
Viděl jsi tu madam detektivku? Vypadá jako Indiana Jones.
„Nejlepší detektiv na světě.“
Mám se s ní tady setkat.
Otravuje mě, Georgi.
Říkám ti, že s tím nemám nic společnýho.
S A.B. vůbec nic, kurva.
Přišel ke mně na pokoj a zešílel, ale to je kurva všechno. Chápeš?
Co se tak divně díváš?
Můžu ti něco říct, G.? Jo?
Tu noc, co byla ta večeře, jsem byl fakt na šrot.
Chodíval jsi kalit, ne?
Jo. Však to znáš.
Takže jsem si udělal mejdan.
Protože brácha, ten paskřivec, mě nepustil na raut s Australanama,
a ty uměj sakra kalit!
Tak jdu do pokoje na konci chodby,
aby mě všichni ti kreténi nechali na pokoji, a kámo, já jsem vytuhnul.
Vytuhnul jsem jak drozd.
Pak jsem se probudil.
Jsme v pohodě?
McCutcheone, jenom si povídáme. Že jo, kámo?
Dobře. Takže jsem se probudil
a na zemi vedle mě byl A.B. Wynter.
Dočista mrtvej, kurva. Mrtvej!
Povídám: „Kurva!“
Ztratil jsem nervy, poněvadž jsem se s ním pohádal ve svým pokoji
a ten falešnej elektrikář věděl, že jsme se chytli.
Tak jsem vyšel na chodbu a tam vidím tu šílenou opilou komornou.
Byla nalitá a nejspíš mě neviděla.
Tak jsem se vrátil, popadl jsem A.B. za...
Nejsem na to pyšnej, Georgi. Víš?
Nejsem na to pyšnej, ale já ho kurva popadl
a začal jsem ho táhnout po tý podělaný chodbě.
Nevěděl jsem kam.
Vzal jsem ho do herny a nechal jsem ho tam.
Běžel jsem zpátky do pokoje
a vidím, že je tam krev.
Tak jsem vzal barvu... Jo, kámo, fakt.
...a ten flek jsem zapajcoval.
Jako pravej expert, vole! Máš adrenalinu, že dokážeš divy.
Najednou jsem uměl i malovat, kámo!
A tak mám hotovo. Věc je vyřízená.
A pak se kouknu na zem a tam leží podělanej svazek klíčů.
Říkám si: „Do prdele!“
Tak vyrazím na chodbu, pěkně zvostra,
ale lehounce jako panter, abych kurva neprobudil Elliottovu mámu.
Vezmu klíče, dám je A.B. zpátky do kapsy
a nahmatám v saku kus papíru.
Vytáhnu ho... Ty vole, to je dopis na rozloučenou.
A.B. se sám zabil.
Kurva!
To jsem to pěkně posral!
Měl jsem ho tam klidně nechat.
Co mám dělat? Přitáhnout ho zpátky?
Co když mě někdo uvidí? A stejně jsem nalitej.
Tady jsem to asi posral, víš?
Poněvadž jsem zešílel. Srdce jak křeček, tep 500.
Řekl jsem si fajn, musí to vypadat jako sebevražda.
Tak jdu vedle, kde má kancl ten skopčák cukrář.
Vím, že tam ten ujetej rapl má nože.
V jednom kuse si je půjčuju. Na random blbosti.
Jednou jsem si zkracoval pásek od županu.
Popadl jsem nůž a fiknul jsem ho.
Takže teď jsem vzal nůž, vrátil jsem se do herny
a spáchal jsem ten odpornej čin, kámo.
Podřezal jsem mu žíly, odhodil nůž, vrátil jsem vzkaz do kapsy a zmizel.
A to je všechno, co jsem proved.
Jak říkám, kámo,
nemám s tím ale lautr nic společnýho.
Podle mě ta ženská nepřijde. Prima pokec, G. Zase někdy!
- Tak to je velká... - Co?
Prostě kravina!
Moje nože?
- Moje máma? - Paskřivec?
- Já ti dám šílenou komornou. - Falešnej elektrikář?
To jsi fakt posral, Trippe.
Měl jsi mě pozvat na večeři, brácho.
Udělal to Tripp?
Zabil Tripp A.B. Wyntera? Na to vám neodpovím. Zatím.
Ale řeknu, že pan Wynter nebyl zabit tady.
Byl téměř dvacet minut po smrti,
když ho Tripp odtáhl chodbou do herny.
Takže stojíme před stejnou otázkou, jako když jsme přišli.
Odkud a kým?
A tentokrát je to ještě víc neuvěřitelné a nečekané.
Odkud?
Odsud zezdola.
V noci po státní večeři
objevila Kylie Minogue v Lincolnově ložnici krev.
Podle mě byl pan Wynter dopraven do Lincolnovy ložnice, ale jen dočasně.
Aby si krátce odpočinul ten,
kdo ho vlekl ze Žlutého oválného salonu
a kdo ho ponese po schodech do pokoje 301.
Proč říkám, že byl ze Žlutého salonu odvlečen?
Protože jste to řekl vy. Pod přísahou.
Viděl jsem, jak někdo vleče tělo po chodbě ze Žlutého oválného salonu.
Takže odtamtud, ze Žlutého oválného salonu,
ale kým?
Vy jste to viděl, viďte?
Na radu právníka jsem...
Nemusíš to říct, kámo.
Koho jste viděl vléct pana Wyntera ze Žlutého oválného salonu?
Jeho!
Aha!
Bruce Geller, nevrlý, ale zjevně okouzlující technik,
který se ten večer pohádal s panem Wynterem i Trippem
a kterého Lilly viděla o 30 minut později ve Žlutém salonu.
Ale když jste ho viděl vy, pane Doumbe, tak vlekl pana Wyntera touhle chodbou.
Proč?
Inu, to je složitější.
Bruce si myslel, že kryje zločin,
který podle něj spáchala žena, kterou miluje.
Elsyie Chayleová.
Zatraceně.
Bruce a Elsyie byli ve vztahu.
Tehdy v noci tu Bruce našel Elsyie značně rozrušenou
kvůli nedávné hádce s panem Wynterem ve Žlutém oválném salonu.
Pan Wynter byl v salonu. Bruce se ji snažil utěšit, ale ona to odmítala.
Já ho zabiju.
Bruce tu Elsyie zanechal,
přešel chodbou k výtahu,
ale pak, protože se o ni bál, se zase vrátil
a zahlédl Elsyie vyběhnout ze Žlutého oválného salonu.
Když do něj za chvíli sám vešel, našel pana Wyntera mrtvého.
A tak jako každý správný muž
to po ní uklidil,
což obnášelo i přesun pana Wyntera ze salonu.
To viděl pan Doumbe.
Tady je důležité říct, že Elsyie to vidí z úplně jiného úhlu.
Věří, že pana Wyntera zabil Bruce.
Trvá na tom, že když se vrátila do salonu,
pan Wynter už byl mrtvý, a že na odchodu Bruce neviděla.
Bruce měl s panem Wynterem vlastní problémy
a věděla, že mu vadí, jak se k ní pan Wynter choval.
Tak či tak, ať věříte Bruceovi, nebo Elsyie...
- Elsyie. - Elsyie.
Bruceovi.
Tak či tak Bruce pana Wyntera přesunul.
Odvlekl ho do Lincolnovy ložnice
a nechal ho tam, zatímco šel nahoru zalepit zámek na dveřích pokoje 301,
aby bylo snazší do něj vejít, až se tam vrátí s tělem.
Pak ho vynesl nahoru a nechal ho tam.
Vím to, protože jste byl viděn, jak ho vlečete tady dole,
a protože jste asi jediný, kdo by dokázal vynést tělo do schodů.
Klíče, které Tripp našel v tom pokoji, byly vaše.
Takže...
teď jsme tady,
kde to všechno začalo.
Protože se domnívám, že pan Wynter byl zavražděn právě tady.
A tak se vracíme k původní otázce.
Kdo to udělal?
Musel to být on, že? Bruce, ten technik.
- Mohla to být ona. - Ona ne.
Ne, taky bych neřekl, Margery.
Ale je to jeden z nich, že? Bruce nebo Elsyie.
Náramně jste to zdramatizovala.
Děkuju. Ano, to jsem si myslela.
Musí to být Bruce nebo Elsyie. Ale v tu samou chvíli
jsem si připustila pravý opak, což by se mělo udělat vždy.
Co když to nebyl Bruce ani Elsyie?
Je možné, že oba mluvili pravdu?
Je možné, že Wyntera nezabil ani jeden?
Že v té době
Elsyie stála u komory, Bruce stál u výtahu
a někdo třetí zavraždil pana Wyntera ve Žlutém oválném salonu?
Je to možné?
- Ano! - Ne!
Co znamená „někdo třetí“?
- Kdo? - Jak by se sem dostal?
Tamtěmi dveřmi.
Mohl to někdo udělat?
Někdo to udělal.
On.
Třetí muž.
Řekl, že byl v tom pokoji.
Slyšela jsem ho tam.
Viděl jsem ho vyjít na chodbu.
Mám imunitu.
Já to věděl!
Kecy jako „Safra, dyť jsem jenom blbej prodavač, co miluje Australany
a zakopnul o Bílej dům!“
To je on! Z toho filmu.
Ed Norton, Prvotní strach. Super biják!
Hraje to na nás. Kecá nesmysly.
Je to vrah!
A pracuju pro vás.
To byl fór!
Ale dobrej.
Že jo, lidi?
Je to další Russell Crowe.
Zvažovala jsem i scénář, že to byl pan Doumbe.
Přiznal, že byl vedle v pokoji.
Mohl přijít, zabít pana Wyntera
a vrátit se do pokoje, odkud zavolal mámě.
Tetě.
Možné to je a beru to v potaz.
Ale předpokládejme, že to nebyl pan Doumbe.
Jen na chvilku. Mohl to být někdo jiný?
Někdo, kdo byl ještě opatrnější?
Někdo čtvrtý, kdo přišel vedle do pokoje
předtím, než pan Doumbe vklouzl sem, potom, co Elsyie odešla,
a zabil pana Wyntera dřív, než se Elsyie vrátila.
Je tohle možné?
- Ano! - Ne!
Není!
Není to možné, že?
A přesto...
I když se scénář jeví neproveditelným, nemůžu ho šmahem zavrhnout.
Když jsem tu včera večer seděla,
zjistila jsem zajímavé věci.
Na římse chybí velké hodiny.
Chybí váza.
Květiny byly spálené jedem.
To nám ani Bruce, ani Elsyie, ani pan Doumbe nemohou vysvětlit.
Naznačuje to přítomnost jiné osoby.
Vždyť tu osobu máte rovnou tady!
Dva lidi, tři lidi.
A pokud vám chybí čtvrtý, berte jeho!
To není cool.
Proč se pachtíte s něčím tak... neuvěřitelně nepravděpodobným?
To je vynikající otázka, pane Hollingere.
- Vážně? - Ano.
A překvapuje mě to stejně jako vás.
Tuhle otázku si klade každý pozorovatel ptáků.
Proč? Proč bych o tom vůbec měla uvažovat?
Proč mám volit to nejneskutečnější, nejextrémnější,
nejnepravděpodobnější možné řešení této záhady?
A moje odpověď zní...
holub stěhovavý.
To je vaše odpověď?
Takovou jsem nečekal.
Holub stěhovavý kdysi patřil mezi nejhojnější ptáky světa.
Počátkem 19. století jich byly miliardy.
Miliardy. A na konci 19. století byl prakticky vyhuben.
Totiž, myslelo se, že žije volně v přírodě.
A pak v roce 1907
bylo spatřeno malé hejno na venkově ve Virginii.
Což bylo poslední věrohodné pozorování holuba stěhovavého v dějinách.
A víte, kdo ty ptáky viděl?
Vy.
1907.
On.
Alexander Hamilton!
- Máš v hlavě nasráno? - Sklapni.
Teddy Roosevelt.
Prezident Teddy Roosevelt byl poslední člověk,
který viděl holuba stěhovavého ve volné přírodě.
A když se to stalo, nemohl tomu uvěřit. Zdálo se mu to nemožné.
Odporovalo to logice.
Skvělý pozorovatel ptáků, a Teddy Roosevelt jím vážně byl,
hledá souvislosti, rozumí vztahům, historii.
To, co vidíte, musí dávat smysl.
A to hejno divokých holubů nedávalo smysl.
Vždyť vymřeli.
Ale taky musíte věřit sobě,
protože sami víte, co vidíte,
i když vám všechno ostatní říká „ne, to není ono“.
Vy to víte. On to věděl. Já to vím.
Co víte?
Vím, že vrah přišel těmi dveřmi se sklenkou jedu. S Paraquatem.
Snažil se přimět pana Wyntera, aby ho vypil, což se stalo.
Trochu upil a zbytek chrstl na květiny, které tím spálil.
Vrah hodil po panu Wynterovi vázu, ale minul ho.
Váza se rozbila o stěnu
a střepy té vázy zasáhly čelo pana Wyntera.
Poté vrah popadl velké hodiny na římse,
největší, nejtěžší a nejdostupnější vražednou zbraň v této místnosti,
udeřil s nimi pana Wyntera do hlavy a zabil ho.
Tohle vím já.
- Ale to není možné. - Je to neuvěřitelné, ne nemožné.
Není to možné.
Tvrdíte, že v tom pokoji někdo byl.
- Dřív než pan Doumbe? - Ano.
A pak přijde sem, když je pan Wynter sám po hádce s Elsyie?
- Ano. - A pak zabije A.B.?
- Ano. - A co pak? Kam půjdou?
- Odejdou dveřmi. - Jakými? Vždyť za nimi byli lidi.
Pan Doumbe tam telefonoval s mámou.
- Těmi ne. - Tak jakými?
- Panebože. - Sakra.
Tamtěmi dveřmi.
Pořád je nevidím.
Protože tam nejsou, pane Doumbe.
Už ne.
Ale tu noc, co došlo k vraždě, tam byly.
Průchod mezi Žlutým oválným salonem a Salonem úmluv.
Musela jsem ho tehdy vidět, ale neudělal na mě dojem.
I když jsem tu dnes seděla a objevila jiné zajímavé věci,
tohle mi uniklo.
Až když mi došlo, že se přesunuly obrazy...
A tenhle tu visí proto, aby zakryl nově vzniklou větší plochu.
...tak mě napadlo, co se stalo.
Že jsou dveře zazděné, schované a nahrazené touhle stěnou.
Dveře, které z nemožného dělají možné
a z každého z vás dělají podezřelého.
- Ne! - Ne!
Kurva, už zas. To snad ne.
- Ze mě rozhodně ne. - Správně.
Ano, z vás!
Z vás všech!
Možnost, že sem někdo vklouzl, zabil pana Wyntera
a pak vyklouzl ven, znamená, že to mohl udělat kdokoli z vás.
I vy. A vy.
A vy.
I kdybych se v tom zmýlila, někdo z vás to udělat musel.
Nikdo z vás nemá solidní alibi
na tu krátkou chvíli, kdy byl pan Wynter zavražděn.
A to, že jste potom spáchal bizarní a strašlivé kousky,
neznamená, že jste to vy nebyl.
Spíš to zvyšuje pravděpodobnost, že jste ho zabil právě vy.
Rozhodně jste vypadal na to, že ho chcete zabít.
Všichni jste se s ním pohádali.
- Jdi do hajzlu, A.B.! - Mám pocit, že proti mně něco máte.
Další rozbité sklo!
Neodcházím.
Je to můj dezert a budu ho servírovat po svém!
Pane Wyntere, snažně vás prosím.
Křičeli jste na něj.
Cože?
Vyhrožovali jste mu.
Koukejte držet hubu!
Otevřeně jste uvažovali o jeho vraždě.
Nevyhodí mě, pokud tady už nebude.
Několik vás dokonce řeklo, že ho zabijete.
Já vás...
...zabiju!
A pak to jeden z vás udělal.
Takže mi povězte,
kdo zazdil ty dveře?
Zazdění dveří nařídila Jasmine Haneyová.
Cože?
Viděl jsem, jak to dělají, a přišlo mi to divné.
Jelikož tu prezident s chotěm už nebydlí,
ptal jsem se a bylo mi řečeno, že to nařídila Jasmine.
Byla byste mi to řekla, paní Haneyová?
Ne, slečno Cuppová.
Detektive.
Vážně si myslíte, že v tom mám prsty?
Prahla jste po té funkci. Myslela jste, že vás zradil.
Pohádala jste se s ním. Takže ano.
Možná.
Nechala jste zazdít ty dveře?
Ano, nechala.
Ale nebyl to můj nápad.
- Byl to rozkaz. - Čí?
Zavolal mi a řekl, ať to zařídím.
- Kdo? - On.
- On? - Cože?
To je lež.
Perry, to je lež.
Perry?
Jo. Jasmine?
Detektive Cuppová.
Nevolal jste jí?
- Aby nechala zazdít ty dveře? - Ano.
Ne! O čem to mluvíte?
Volal jste mi. Mluvila jsem s vámi.
To je podruhé, co popíráte, že jste někomu volal.
Vím, že se to nestalo. Ona lže.
Jako agent Rauschová, když řekla, že jste nařídil vyklidit druhé patro?
Volal ve 21:22. Mluvila jsem s ním.
Ano, to je nesmysl!
Perry, prosím.
Ano.
Souhlasím.
Měl jsi s A.B. nějaké problémy?
Cože? Ne. Proč se ptáš?
Tedy... ani ne.
- Já to neudělal, slečno Cuppová. - Detektive.
Musíte mi věřit.
To rozhodně nemusím.
Máte na tapetě takového ptáka.
V ložnici.
Vypadá skoro jako kosovec chřástalí.
Nevím to jistě, ale... bylo by to přiléhavé.
Kosovec chřástalí je extrémně plachý pták,
ale ne v tradičním smyslu. Je těžké ho nejen spatřit,
ale dokonce určit, že to je on.
Říká se mu kosovec chřástalí, ale není to ani kos,
ani chřástal.
Jeho zpěv zní skoro jako břichomluvectví. Jako by šel odjinud.
Možná...
jste to nebyla vy.
Možná... to byl rozkaz.
Možná někdo volal.
A možná jste to nebyl vy.
Možná to byl někdo, kdo se za vás vydával,
a použil váš hlas k tomu,
aby zakryl ten svůj.
To je možné.
Tohle...
je...
ošidné.
Byla jsem to já.
Cože?
Udělala jsem to já.
Nechala jsem zazdít dveře. Imitovala jsem Elliottův hlas.
Jde mi to dobře. To víte.
Elliott je nerozhodný.
„No, to je... dost... ošidné.“
Umím to. Byla jsem to já.
- Cože? - Proč?
Ten večer jsme se s panem Wynterem pohádali kvůli rautu.
Řekl mi pár hrozných věcí
a já mu v zápalu hádky vytrhla deník.
Jednu stránku. A měla jsem špatný pocit.
Šla jsem ho hledat
a pak jsem zaslechla, jak se tady s Elsyie hádají.
Odešla jsem, ale vzápětí jsem se vrátila. Byla to prudká hádka.
A pak jsem ho uviděla.
Přímo tamhle.
Mrtvého.
Zabili ho.
Kdo?
Oni.
- Ne! - Ne!
Oba byli tady v místnosti
a bylo to přesně, jak jste řekla, detektive.
Ona a Wynter se hádali. Hodila po něm vázu.
Minula ho. Zasáhl ho střep.
Pak přišel Bruce a praštil ho hodinami.
Takhle mi to řekli.
A co ten jed?
Ten byl pro jejího manžela. Ničil jí život.
Chtěl, abych přišla o práci. Chtěl mi zničit život.
Měla v plánu ho zabít.
Chtěla jsem zabít jeho!
To mi řekla.
Večer šla do altánu. Myslela, že tam nikdo nebude,
a našla tam jed.
Z altánu zavolala panu Wynterovi, aby mu řekla,
že nestíhá uklidit Lincolnovu ložnici.
A když pak přišla sem nahoru,
Wynter jí řekl, o co jde.
Došlo jí, že přijde o práci, a strašně se rozčílila.
Hodila po něm vázu. Jed přišel až pak.
Nebylo moc krve, tak se rozhodli, že to nafingují jako sebevraždu.
To byl jeho nápad.
Sehráli to přesně tak, jak jste řekla.
Nebo skoro stejně.
Přinesli skleničku odvedle.
Nalili mu do krku trochu jedu.
Zbytek vylili na květiny.
To je svinstvo.
Byly tu dvě sklenice.
Ta druhá byla moje. Potřebovala jsem se napít.
Kvůli tomu lístku.
Nevěděla jsem, co dělat.
Bylo mi jich strašně líto.
Vím, že to zní šíleně, ale byla tak...
vystrašená.
Má dceru.
On ji jenom bránil.
Stránka, kterou jsem omylem vytrhla z deníku, působila
jako dopis na rozloučenou.
Ten to nebyl, ale znělo to tak.
Napadlo mě, že by jim to pomohlo prodat příběh.
Lístek jsem jim dala.
Strčil ho panu Wynterovi do saka
a pak pana Wyntera odnesl pryč.
Pak se vrátil a všechno uklidil. Pomohla jsem mu.
Posbírali jsme střepy, vyluxovali jsme.
- Na sklenice jste zapomněli. - To byla chyba.
- A hodiny? - Odnesl je. Uměl se jich zbavit.
Pak si oba vymysleli verze, které se dokonale rozcházejí.
A dveře?
Proč jste je zazdili?
Panika.
Dokud jste vyšetřovala ve třetím patře, neměla jsem strach.
Myslela jsem, že to přejde.
Ale když jste sešla sem dolů, začala jsem se bát.
I po vašem odchodu jsem měla strach, že se vrátíte.
Nebo někdo jiný.
Prostě jsem chtěla, aby ten pokoj vypadal jinak.
Aby působil jinak.
Snažila jsem se je chránit.
Pana Wyntera mi je strašně líto.
A upřímně mi je líto i jich.
Ale stejně...
Omlouvám se.
- Mrk. - Ano!
Buďte ve střehu. Kdo mrkne.
Cože?
Skoro vám to vyšlo.
Skoro.
Naprosto nečekaně jste mě ohromila, Lilly.
Jste tak chytrá. Tak pohotová.
Neuvěřitelná herečka.
Dneska i tenkrát večer.
Mnohem ďábelštější, než jsem si dokázala představit.
O co jde?
Mohla jste to udělat vy. Určitě bych na to časem přišla.
Ale málem vám to vyšlo.
Dostala vás otázka, kterou si neúnavně klade pozorovatel ptáků.
Proč? Proč jste zazdila ten průchod, Lilly?
Aby pokoj působil líp?
- Ne. To by nestačilo. - Já...
Protože jste měla jiný důvod. Něco jste skrývala.
Něco, na čem jsou vaše otisky prstů a co dokazuje,
že A.B. Wyntera jste zabila vy.
- Detektive! - Nezlobte se, pane prezidente.
Kurvafix!
Musím zavolat tátovi.
Proč?
Kvůli těm hodinám.
Proč jste to udělala, Lilly?
Já se toho ujmu. Pokud...
Nebo začnu a vy se přidáte?
Udělala to, protože vás nenávidí. Ano, vás, pane prezidente.
A myslím tím vás všechny.
Celý Bílý dům. Současný stav.
Fyzický prostor. Viděli jste, co udělala s Modrým salonem?
Takovou věc udělá jen ten, kdo to tu opravdu nesnáší.
Ale i dům jako myšlenku.
Jako instituci. Nenávidí ji.
Historii. Tradice. Personál.
Vše, co to obnáší.
Zřejmě Ameriku. A ze všeho nejvíc nesnášela pana Wyntera,
protože ztělesňoval tenhle dům.
Stál jí v cestě, a to už dlouho.
Sabotoval její wellness Vánoce.
Chtěla dát Bílému domu novou tvář.
Což znamenalo ho zbořit, možná doslova.
Ale on ten dům miloval. Záleželo mu na něm.
Na lidech, na potrubí, na uměleckých dílech, na rozpočtu.
Záleželo mu na vás, pane prezidente, i na vás, pane Morgane,
i na obyčejných Američanech, kteří sem přijeli z celé země na návštěvu.
Jí to všechno připadalo nesmírně hloupé.
Vedu si dobře?
Zabila pana Wyntera, protože ho nenáviděla,
a taky proto, že se ho bála.
Chcete vědět proč? Poslouchejte.
Večer, kdy se konala státní večeře, zjistila, že chce odhalit její praktiky.
To byla hádka, kterou pan Gomez slyšel ve Wynterově kanceláři.
Nebyl tam Harry Hollinger, ale Lilly Schumacherová.
Před chvílí to sama řekla. Připustila to.
Byl to šílený a geniální pokus hodit vinu na Bruce a Elsyie.
Řekla spoustu pravdivých věcí. Ona a Wynter se pohádali.
Řekl o ní hrozné věci. Vytrhla mu stránku z deníku.
- To všechno se stalo. - Jaké praktiky?
Chtěl vám říct o všech sobeckých, absurdních a urážlivých věcech,
které tu napáchala po svém příchodu. Asi jste o nich nevěděli,
ale on si je pečlivě zapisoval do deníku.
Byly v něm veškeré lži, úmyslné zkreslování a požitkářství
a její odporné chování obecně.
A to ji děsilo.
Promiňte?
Pardon. Jako vážně?
To je všechno? Víc toho nemáte?
Ano, měli jsme spory.
Přiznávám. Hádali jsme se.
S A.B. se hádal každý.
A ano, byl naštvaný a já taky.
Myslíte si, že bych ho zabila,
protože se chystal odhalit moje „odporné chování“?
Vážně?
Co je mi do toho, co navykládá Perrymu s Elliottem?
Nikdy mu neuvěří víc než mně. Takhle svět nefunguje.
A zadruhé, je mi to jedno.
Jsem bohatá. A prozradím vám tajemství, vážení. Boháčům je všechno u zadku.
Nebude mi chybět 114 000 dolarů, nebo kolik to sakra je,
které stejně posílám na charitu.
Já tohle dělám jako službu veřejnosti.
Je to jasný?
Tak mě vyhoďte.
Ano, Lilly. Myslím, že k tomu dojde, takže děkuju.
A máte opravdu výborné postřehy. Vážně.
Jenomže nešlo pouze o vaše odporné chování.
Pan Wynter byl chytrý a věděl, že potřebuje víc,
a snadno to našel.
V jeho deníku je několik stránek,
s nimiž jsem si nejdřív nevěděla rady.
Je to smršť písmen a čísel, skoro jako hlavolam,
nejspíš proto, aby svou práci zamaskoval.
Ale já jsem na to přišla,
protože jsem na hlavolamy vážně dobrá.
Jsou to veškeré peníze, které jste zpronevěřila. Ukradla.
Kde na to vezmete? Nemáte na to rozpočet.
Kde na to vezmeme?
Z jiné hromady peněz. Takhle peníze fungují.
Jste bohatá. Ale prozradím vám, jak ještě svět funguje.
Boháči kradou. Neustále.
V jistých případech zbohatli jenom na tom.
Tipuju, že vaše krádež spíš souvisí
s leností, arogancí a despektem k systému. Ale kdoví?
A nebyly to jen peníze.
Tahle čísla...
představují různé trestní zákony a etické kodexy,
které jste podle pana Wyntera porušovala při uzavírání smluv,
při upřednostňování různých dodavatelů
a lidí, které jste zvala do Bílého domu,
aby vám radili, jak máte posouvat vládními úředníky během státních večeří.
To všechno vám pan Wynter řekl ve své kanceláři.
Všechno jim to řeknu!
A myslím, že vám to opravdu, ale opravdu vůbec nebylo u zadku.
Proto jste mu chtěla deník vzít.
A když jste ten večer vyšla z jeho kanceláře,
stála na chodbě
a přečetla jste si stránku, kterou jste omylem vytrhla,
rozhodla jste se ho zabít.
Zinscenovat sebevraždu.
Zabila byste ho, kdybyste neutrhla stránku,
která vám ten nápad vnukla?
Možná ano. To se nedá říct.
A není to důležité.
Každý zločin je motiv plus příležitost.
A vy jste v tom viděla příležitost.
Váš problém by zmizel, kdyby zmizel pan Wynter.
Pak byste mohla předělat všechny pokoje
a vyhodit všechen personál a to by bylo skvělé.
Nemusela byste trávit dva roky v hnusné soudní síni se zářivkami,
zatímco váš dobrý právník by se snažil vás z toho vysekat.
Tohle bylo jednodušší. A zábavnější.
A chytré. A to bylo celé.
Kostky byly vrženy.
To ostatní už víme.
Vy sama jste zavedla netoxické udržitelné krajinářství bez chemie
nebo jak se to jmenuje.
Tak jste šla do altánu. Sklenice se rozbila,
vzala jste Emilyin pohárek, nalila do něj Paraquat, dobrá volba,
a zavolala panu Wynterovi: „Přijďte do Žlutého oválného salonu.
Zkusíme si promluvit. Omlouvám se.“ Něco takového. A on souhlasil.
Dejte mi pět minut.
Přestože musel vědět, že se může stát něco zlého,
jako když ptáci vycítí podle změny tlaku, že se blíží bouřka.
Do rána budu mrtvý.
- Elliottovým hlasem jste volala agentům. - Ve 21:22.
- Aby vyklidili druhé patro. - Měli jsme odejít.
Pak jste si odnesla jed do obýváku,
počkala jste, až Elsyie odejde,
a přišla jste sem s těmi drinky.
Pro vás skotská. Pro A.B. skotská s Paraquatem.
A pak jste mu vrátila list z deníku. Dopis na rozloučenou.
Počkala jste, až si ho dá do kapsy, a začala jste jednat.
Chtěla jste ho okouzlit.
Pochybuju, že byl okouzlen,
ale pan Wynter nebyl žádný cynik.
Podle mě nevěřil, že by někdo mohl být tak zlý.
Ale zažil hodně, poznal hodně malosti, krutosti, arogance,
možná víc, než si umíme představit.
Ale i po tom všem
byl nadále ochotný pochybovat o vaší vině.
Stálo ho to život.
Wynter vypil jed, okamžitě mu došlo, co to je,
a zbytek chrstl na růže.
Ale Paraquat účinkuje rychle a působí krutou bolest.
Byl otřesený.
Určitě toho o jedech nevíte moc,
ale dost na to, abyste věděla, že to, co vypil, ho nezabije.
Proto jste po něm hodila vázou. Minula jste, ale to ho vyděsilo ještě víc.
Tak jste sáhla po hodinách a bylo to.
A.B. byl mrtvý, ale musela jste jednat rychle.
Popadla jste hodiny a utekla tajnými dveřmi.
Jenže ty zatracené hodiny, že?
Co teď?
Jsou obrovské, divné, od krve a rozbité
a nedalo se s nimi chodit po domě ani je odložit.
Elsyie a Bruce postupně objevili tělo
a vás ani nenapadlo, že by si to vysvětlili jako tragický čin toho druhého.
Ale věděla jste, že za 30 vteřin tu bude tajná služba a přistihne vás.
Tak jste nacpala hodiny do skříňky v chodbičce,
počkala jste, až agenti vyklidí halu, vyrazila přes Salon úmluv po schodišti
a byla jste volná.
Vrátila jste se na raut,
ale ty hodiny vás užíraly.
Co když nahoře někdo je? Co když je najdou?
A pak, jak šel čas
a nikdo se o žádné mrtvole nezmiňoval,
a věřte mi, že kolem mrtvoly v Bílém domě by bylo haló,
především během státní večeře,
rozhodla jste se jít nahoru a zjistit, co se děje.
Nejlépe odnést hodiny.
Ale když jste přišla, nebylo tu nic.
Ani Wynter, ani rozbitá váza. Nic.
Jenom technik Bruce Geller,
který zkoumal, jestli shora neprosakuje strop.
Co se to sakra děje?
Že by Wynter žil? Co se stalo?
Byla jste opravdu zmatená, vystrašená
a takhle vás všichni vnímali.
Hledala jsem ho všude, v každé místnosti.
- Byla nervózní. - Vystrašená.
Ne v panice, ale opravdu nervózní.
Já viděla...
Pořád nemůžu najít A.B.
Ano, ukázalo se, že jste skvělá herečka,
ale v tom to nebylo.
Zmocnila se vás panika.
Když jsem přijela a začaly vycházet na povrch detaily smrti pana Wyntera...
že se asi zabil v herně...
...bylo to pro vás naprosto ohromující a neskutečné, ale bylo to skvělé.
Byla jste mimo podezření.
Když jsem se s vyšetřováním přesunula do druhého patra,
začala jste být, jak jste sama řekla, nervózní.
Ale brzy jsem odešla
a vy jste učinila poslední krok a důkaz pohřbila.
Zazdila jste ho. Při troše štěstí navždy.
Byl to skvělý plán a zaslouží si uznání,
ale vyšel vám jen nakrátko.
Kvůli bizarním nedorozuměním i politováníhodnému chování
ostatních členů personálu tohoto domu.
Skvělá týmová práce.
Jste jim hodně dlužná.
I když je nenávidíte.
Tenhle muž zemřel.
Tady. V téhle místnosti.
Hodně jste mi o něm řekli.
Člověk se dozví spoustu věcí i z toho, co psal a prožíval.
Byl to složitý člověk.
Dělal chyby, potíže, byl do krajnosti loajální,
chytrý a pozorný,
neskutečně otravný
a nekonečně velkorysý ve svých myšlenkách.
V životě hodně trpěl, ale vytrval.
Mrzí mě, že jsem neměla možnost ho poznat.
Tenhle dům miloval.
Neznala jsem ho, ale tohle vím.
Měl rád lidi, kteří tu pracují, respektoval je, chápal je,
vážil si jich, viděl, kdo jsou a odkud přišli,
čeho se vzdali, aby tu mohli být, a proč tu byli.
A zase ta otázka. Proč?
Proč tady jsou? Proč tu byl on?
Pro vás, pane prezidente.
A pro vás, pane Morgane.
Pro každého, kdo tu jste.
Pro nás všechny.
Wynter to neviděl jako „my versus oni“. Pro něj to bylo jenom „my“.
Jeden dům. Jedna rodina.
Jeden nedokonalý svazek. A on se snažil, aby fungoval.
Tomu on věřil. Tomuhle.
Podívejte, já jsem pouhý detektiv,
ale myslím, že má cenu něčemu takovému věřit.
Ale ona tomu nevěří.
A proto je opravdu, opravdu hrozná.
Navíc vražedkyně.
Pořád nemám jasno v tom, kdo tu má pravomoc,
takže ať je to kdokoli, odveďte si ji.
- To budu já. - Pánové, klid.
Je to věc FBI. Nechte to na mně.
Lilly Schumacherová.
Neměl jsem ji ani v první trojce.
Tipoval jsem Švýcara, toho od soli a opraváře.
A vy?
Zkusím si tipnout.
- Jo. - Moje jednička.
A co Harry?
Co s ním?
Hrál v tom nějakou roli?
Ne. Tripp Morgan měl pravdu. Je to kretén.
- Tak vidíte... - Byl na pana Wyntera sprostý.
Chtěl mě vykopnout z případu.
Neoprávněně prohledával Wynterovu kancelář.
Nejspíš v duchu svého přesvědčení, že je politické zvíře.
Ale ty konspirační teorie byly blbost.
- Pardon. - Nevadí. Je to neveřejné jednání.
Pozval mě, abych případ dořešila, a to mu jde k dobru. Lidé jsou složití.
Proč to Lilly chtěla hodit na Bruce a Elsyie?
Pokus o spásu.
Ke konci věděla, že po ní jdu. Věděla to.
- Kdy to došlo vám? - Přijde to, až to přijde. To není rébus.
V určitém okamžiku přejdete z nevědění k vědění.
Začnete to vidět. Kdy přesně? Nevím.
Začala jsem Lilly podezírat,
když mi řekla, že viděla hádku mezi Elsyie a Wynterem ve Žlutém salonu.
Byla jsem v hale a viděla jsem, jak se ve Žlutém salonu s někým hádá.
Podle Elsyie se hádali za zavřenými dveřmi.
Řekl, ať zavřu dveře.
Neměla důvod si to vymýšlet
a odpovídalo to tomu, co se o Wynterovi říkalo.
Že se snažil řešit spory za zavřenými dveřmi.
Rozhodně se nerad hádal před lidmi.
Tomu se vždycky vyhýbal.
Přivedl si vás a zavřel dveře.
Jak je Lilly mohla vidět, když byly zavřené dveře?
To bylo podezřelé.
Viděla je, protože se dívala z obýváku, kde míchala ten jed.
A když Jasmine řekla, že příkaz zazdít dveře
přišel od Elliotta, měla jsem silné tušení, že to byla Lilly.
Slyšel jsem, jak ho imituje. Elliotta jsem nepodezírala.
A pak mrkla.
Ne kvůli hodinám,
ale když řekla, že Bruce strčil dopis Wynterovi do saka.
Lilly nebyla v herně, když jsem ten lístek vytáhla.
Nemohla vědět, kde je,
pokud neviděla Wyntera, jak si ho tam dává, což viděla.
Musíte už jet?
Letí mi to... za tři hodiny.
Z kterého letiště?
Dulles.
Tak to byste měla vyrazit.
Děkuji vám, detektive Cuppová. Dělám tuhle práci už dlouho.
Nikdy jsem neviděl někoho, jako jste vy.
Něco pro vás mám.
Na cestu. Neotvírejte to tady.
Je mi líto člověka, který bude sedět vedle vás.
Děkuju vám.
Za všechno.
Potřebuju si udělat malou zastávku.
Jste si jistá? Máme čas?
Máme čas.
Pět minut.
Vyřešila jsem tu vraždu.
- Tu odvedle? - Ano.
Skvělé. Myslela jsem, že jdete kvůli Clivovi.
Ne.
Znamená to, že se manžel mého syna nastěhuje zpátky?
- Prezident Spojených států? - Ano.
Je to tak.
Bylo tu tak příjemně!
Omlouvám se.
Kdo to udělal?
Moment. Neříkejte mi to.
Ta nafoukaná drzá holka?
Ano.
Mohla jste se mě zeptat.
Detektive Cuppo...
Pošlu vám sem vodku, paní Coxová.
Jste dobrá.
Ano, to jsem.
Ta nejlepší.
NA PAMÁTKU ANDREHO BRAUGHERA
Překlad titulků: Natálie Nádassy