- Quines sensacions tens? - Que guanyaré.
No guanyes mai.
Però em fa la sensació que guanyaré.
Com pots ser tan dolent jugant?
Amb pràctica. Potser no t'ho creuràs, però, de nen,
tenia un backgammon magnètic i jugava al cotxe.
Perdia amb el meu pare mentre ell conduïa.
Imagina't: ell ni veia el tauler i jo perdia igualment.
M'ho crec totalment. Per què no?
Feia anys avui.
El teu pare?
Sí, ara me n'he recordat.
Per molts anys, papà Wynter.
Una altra?
Ara faria...
- 157 anys? - Gràcies.
Només faig números.
Molt bé.
Quan el vas perdre?
Al març farà 54 anys.
Alça!
Em sap greu, A. B.
Quants anys tenies?
Onze. Ell i la meva mare es van morir en un accident de cotxe.
No va ser el backgammon, tranquil·la.
Van ser bons pares.
Sempre em toques els pebrots amb: "Per què no tens família?".
Doncs per això.
Tenia...
una família.
Per què m'has deixat dir-te bestieses tots aquests anys?
- Perquè et sentissis culpable. - Doncs ho has aconseguit.
Serà millor no jugar més. He de tirar endavant aquesta nit.
Intentant no matar ningú i que no em matin.
Ei.
Tens una família. Ho saps, oi?
Tots nosaltres.
Senyor Wynter.
George.
- Cap al·lèrgia? - Ha dit que no.
Perfecte.
Qui és?
Que pugi l'A. B. Wynter ara mateix. Tinc tapat el puto vàter!
Ets un vell robot del planeta Uixer. Potser això no et...
- Envio algú de manteniment per al vàter. - Gràcies.
I parlaré amb el seu germà demà.
Intento fer una meravella, però tu no ho has entès mai.
I, si tornes a posar-t'hi pel mig, et mataré.
No, no em facis això.
Mitja Austràlia vindrà a la festa!
Vull Harry Styles aquí aquesta nit.
Estem fotuts! Ningú vol actuar a aquesta casa merdosa.
- Sí? - Tenim un problema a baix.
Valentina Motta. Deixa'm a mi.
- Deixa'ls marxar. - Va contra el protocol.
- A qui l'importa? - A mi.
No tenim actuació musical?
Perdoni'm. Hem tingut una cancel·lació.
- Sí. - Molt bé. El Dormitori Lincoln.
I una merda! Compleixo tots els protocols.
T'he advertit de les al·lèrgies. Les flors fora d'aquí!
- He de netejar la merda del Tripp? - Ens dones un moment?
Per què jo...? És un simple vàter tapat.
- ...fill fa... - Ho sento.
Això és el que dic... Quan parlem d'un altre...
...feina de merda.
- Rollie, canvi. - Per aquí.
Rolli, canvia aquests. Perdó. Gràcies.
A. B., han xocat a la Porta Sud.
S'ha sentit per allà. Hi tenim agents. Hi vaig.
- La Sheila és asseguda... - Què fa?
- Fora de la sala! - Saps què? Ves-te'n a la merda, A. B.!
Hi ha un problema amb els cangurs.
No em traurà els meus cangurs!
- No t'he tret mai res, jo. - Vostè no.
Ell!
...havia de ser així. No! T'exposaré.
Els ho explicaré tot!
Tot!
Justament qui volia veure. He parlat de les postres amb la Marvella...
No me'n vaig. No puc deixar la casa així. No després d'aquesta nit.
Prepara el Dormitori Lincoln per a la Kylie Minogue.
- Ah, sí. - Gràcies.
Ministre d'Exteriors. Va tot bé?
Digui? Cinc minuts.
Estaré mort en acabar la nit.
Baixa ara mateix.
Deixa-ho estar. T'ho endús després.
- Sí? - Vine a la Sala Oval Groga.
- Sí. - Ets un vell robot...
- Et mataré! - Ningú vol actuar...
- El que deia... - Vostè no. Ell!
Ves-te'n a la merda, A. B!
I creu que va passar aquí?
Ara n'estic convençuda.
8. EL MISTERI DE L'HABITACIÓ GROGA
Inspectora Cupp? Està preparada?
He d'agafar un avió.
Entesos. Comencem quan vulgui.
És una xanca gegant.
Què és una xanca gegant?
- L'ocell que vaig a veure. L'avió. - Molt bé.
Sembla que hagi de ser una xanca molt molt gran.
Enorme, comparada amb altres tirans suboscines.
Molt gran.
Li agraeixo que comparegui avui davant aquesta comissió, inspectora.
Com sap,
tractem la mort del cap d'uixers de la Casa Blanca, A. B. Wynter.
Això he sentit.
Quan vam començar, la investigació estava tancada
i oficialment es considerava la mort del senyor Wynter un suïcidi.
Hem sabut en el transcurs d'algunes sessions mogudes...
Senadors!
...de les quals em responsabilitzo,
que la història de la mort de Wynter va ser molt més
complicada.
Per desgràcia, ho vam saber una mica tard perquè vostè ja havia marxat.
Per trobar una xanca gegant.
El més gran dels tirans suboscines,
entenc.
- Sí. - Però ara ha tornat.
I avui ha acceptat explicar aquí abans d'anar cap a l'aeroport
que la seva investigació ha comportat la detenció d'un sospitós.
- Correcte, senador. - I qui el sospitós?
La sessió és a porta tancada, inspectora, donada la situació processal.
Sí, molt bé.
Però no volen saber com hi vaig arribar?
A la Sala Oval Groga falta una cosa.
- Sí. - Un gerro únic.
Porcellana francesa de 1823.
No l'han vist des de l'11 d'octubre, la nit de la mort del Wynter, oi?
Correcte.
I no el veuran. Està trencat, em sap greu.
Inspectora Cupp, no és l'únic objecte que falta a la sala.
Sí, ja ho sé.
Busco un rellotge.
Molt bé.
Què li sembla aquest?
No, un rellotge en concret.
Ah, ja l'entenc.
Cada sala té un rellotge a la lleixa. La Sala Oval Groga no.
Ah, aquell rellotge. El Franklin.
- No és allà. - Sap on és?
- No. L'hem buscat pertot. - En té una foto?
DESAPAREGUT!
- És un rellotge gran. - Sí.
- Me la puc emportar? - No.
- Roses grogues? - En un gerro gran a prop de la porta.
- Sí, les recordo, és clar. - Estaven deteriorades
No diria això exactament.
- Què diria? - Cremades.
Cremades?
Eren unes flors precioses i fresques. Dos dies després: seques, cremades.
- Què ho provoca? - Alguna cosa violenta.
Herbicida de contacte.
- Potser paraquat. - Paraquat.
- És una suposició. - Aquí en tenen?
¿Si tinc herbicida industrial a la meva floristeria
dedicada a rams? Això em pregunta?
Desgraciadament, sí.
No, no en tinc.
Però sé on en poden trobar.
Paraquat? No, ja no ens deixen tenir-ne.
Res amb químics.
L'any passat ens van fer eliminar les toxines del jardí.
- Ara fem paisatgisme conscient. - Què vol dir?
Ni idea.
Vam desfer-nos dels pesticides com el paraquat.
Però ara que ho dic,
no crec que ningú vingués a endur-se tot allò.
Si me'n quedés, estaria per aquí.
Doncs sembla que sí.
- És molt estrany. - Sí.
- Sap el que li diré? - Sí.
Sí que és estrany.
La nit de la mort del Sr. Wynter, quan vam venir,
em va semblar que alguna cosa no era a lloc. Ho va mencionar.
Hi ha alguna cosa estranya al prestatge.
No saps què és, però et molesta.
- Hi ha alguna cosa diferent. - Ah, allò.
Sí!
Pots venir amb nosaltres?
Òndia!
- Reconeixes això? - Sí, de la meva taula. Com...?
És llarg d'explicar.
- Me'l dona? - No.
- És meu. - Té paraquat a dins.
Me'l va fer ma germana.
Ara és gairebé una arma homicida.
Molt bé.
Quedi-se'l.
Me'n vaig.
Gràcies, Emily.
- On som? - A la Sala Oval Groga.
No, que què estem fent.
Buscant pistes.
- La meva pregunta és: què és allò? - És un vas.
- Veu cap a on vaig? - No.
- En general? - No.
Ahir tenia el Bruce i l'Elsyie allà.
Estava decidint-se entre els dos.
Va matar Wynter el Bruce o l'Elsyie?
I ara tenim un vaset i res del Bruce o l'Elsyie.
El meu dubte és: ens hi apropem?
A què?
A saber qui va matar A. B. Wynter.
Ah, sí.
Sí!
Algú va anar al cobert la nit del sopar.
Crec que per trobar verí. Crec que portava un got de vidre.
El got va caure o es va trencar, no sé per què.
I per això se'n va endur això.
Va trobar el verí, el paraquat, i el va vessar aquí dins.
Llavors va trucar a Wynter al seu despatx i va venir cap aquí.
Bé, primer allà i després aquí.
Aquella nit vaig veure dos gots. A la mesa baixa i a la taula auxiliar.
Sospito que el de l'auxiliar tenia el verí que es va vessar a les flors.
Probablement Wynter en va beure una mica.
Algú va llançar un gerro.
Crec que va tocar aquesta paret.
El gerro ja no hi és.
L'altre és allà. I hi ha picades a la paret aquí.
Diria que l'objectiu era Wynter i per això tenia alguns talls a la cara.
No va funcionar i van agafar un objecte pesat,
potser el candeler, però no seria prou pesat.
Crec que el candeler va caure quan Wynter va topar amb la taula
després de beure el verí i que l'objecte pesat seria el rellotge.
No hi ha rellotge.
Exactament. Crec que és per això.
- Creu que el rellotge és l'arma homicida? - Sí.
- Ha dit que era el vas amb verí. - He dit "gairebé".
- Cal trobar el rellotge. - Sí.
- Creu que sap on és? - No, però sé on no han buscat.
Un rellotge?
No. Diria que no.
O sigui, no un "rellotge, rellotge" tradicional.
Per què les cometes? "Rellotge, rellotge"?
- No vull problemes. - Tranquil. Som la policia.
Molt bé.
Tinc un objecte interessant per aquí.
És més aviat una escultura d'un paio amb tocs de rellotge.
Per què té això?
El vaig agafar de la biblioteca fa temps.
Vaig sentir que Wynter el buscava
i ja estava força enfadat amb mi per algunes cosetes,
així que, quan vaig saber que marxava, vaig pensar: "M'esperaré i el tornaré."
Però no va passar.
I aquí estem.
Encara no sé si m'agrada o no.
No ho sap?
- Com que marxava? - Què?
- Ha dit que Wynter marxava i després no. - De la casa.
- Es jubilava? - Suposo.
- Quan? - Jo ja hi era.
- Dos mesos? - Fa un any que és aquí.
- Hòstia. Sí? - On ho va sentir?
No sé, per la casa.
Per la casa? Com en alguna reunió de veïns?
No sé. Potser la vella o el malparit que treballa per al meu germà.
- Pot ser molta gent. - No, dic el malparit principal.
El malparit més malparit del món.
Què? No sé de què collons parla.
Aquell paio està guillat. Ja ho saben, oi?
- No sabia que Wynter se n'anava? - No.
Però no estic molt al dia de les novetats del personal
perquè ajudo el president Morgan a dirigir el puto país.
Són a prop?
Perquè preguntar pels plans de jubilació de Wynter
no fa la sensació de ser a prop.
Un moment.
De fet, la nit que va morir, quan ella va pujar aquí
i li vaig demanar que aturés tot i va dir que no...
- De qui parla? - De la Jasmine Haney.
Va queixar-se de portar aquí onze anys...
I, sí, vull ser cap d'uixers. I em pensava que ho seria.
Però aquesta nit m'han deixat clar
que de cap manera seré cap d'uixers aviat.
Em va enviar a la merda fins a veure que Wynter era mort.
No sé hi si té res a veure.
La nit de la mort de Wynter, havia deixat caure una bomba a la Jasmine.
Ella seria la pròxima cap d'uixers de la Casa Blanca.
Ho sabíem. Ho sabia. Wynter li ho havia dit feia un any.
Es jubilava i ella ocuparia el seu lloc.
Però l'any pasat
la cosa ja no estava tan clara.
No va dir mai una data exacta.
Tot semblava retenir-lo aquí.
Primer, Nadal.
Després, els atemptats del 4 de març. No podia marxar llavors.
Setmana Santa.
- El 4 de juliol. - Ja ve Nadal.
La Jasmine s'anava frustrant. Li vaig dir: "Tranquil·la."
Ell necessitava temps, però arribaria el moment.
Jo m'ho creia i diria que ella també.
Fins aquella nit.
No me'n vaig.
No em jubilo. Com a mínim per un parell d'anys.
Una bomba.
I es va cabrejar.
Què?
Ja ho sé.
Anys? Fa anys que m'espero. No esperaré anys.
Has de parlar amb ell.
Estic farta de parlar. Parlar no m'ha dut enlloc.
Sempre al seu costat. "Sí, senyor. No, senyor.
Ja ho faig jo, senyor." Resolent les seves històries de merda.
Va intentar tornar-hi, però no va servir de res.
No hem parlat gaire.
I no va tenir més oportunitats.
- Jasmine Haney - Sí.
- La va sorprendre, això? - No em sorprenc fàcilment.
Però admeto que això va fer-ho tot més... interessant.
Ja tenia una llista de persones
que podien haver jugat un paper en la mort de Wynter.
Ara en tenia una altra.
Ja està.
És ella.
Ella té el mòbil més clar i poderós. Ho hem sentit.
I tenia accés a tot i té tot el sentit.
Ens ho va dir tot, ens ho va explicar i matisar tot.
Parlàvem de tota aquesta gent, però a vegades és el que tens als nassos,
que s'amaga a plena vista.
El més obvi.
El que mires i no veus.
Hi estic d'acord.
Però com, exactament? I com? I ho va fer sola?
Òbviament, tot té molt més sentit si hi ha algú més involucrat.
Sé que sonarà estrany.
però han vist Assassinat a l'Orient Express?
- La nova? - O l'antiga.
No n'he vist cap.
- I per què pregunta? - He llegit el llibre.
Jo no, però no és la qüestió.
- És: què va passar? - Bon llibre.
Sí, segur que sí. El llegiré.
ASSASSINAT A L'ORIENT EXPRESS
Òndia, sí que és estrany.
Bé, si recorden la trama, van ser tots ells, tots els sospitosos.
Això em fa preguntar-me...
Un moment. Està d'acord amb mi?
Què?
- En això d'amagar-se a plena vista. - Sí.
Ja havia estat d'acord amb mi abans, però era broma.
Sí.
Llavors era broma l'altra vegada i aquesta ja no?
No.
Llavors tornaré al començament.
A vegades és el que tens als nassos,
que s'amaga a plena vista.
El més obvi. El que mires
i no veus.
Sí.
Hi estic d'acord.
- És... - Sí.
El diari d'A. B. Wynter?
A la prestatgeria, en una sala que no importava a ningú.
Perquè quin és el lloc on ningú mira mai?
Jo faig servir una d'aquelles llaunes falses de coca-cola
que en pots treure el cul.
Bé, no és el que deia.
La sala amb els llibres.
A ningú li importa la sala amb els llibres.
Hi hauria d'haver caigut abans. Hi era tot.
Les llibretes. Els diaris. Eren llibres a l'antiga.
Hi escrivia tot el que li passava.
La biblioteca. La seva sala favorita.
Hi passava en arribar cada matí
i hi tornava abans de marxar cada nit.
No ho vaig veure. Per això mateix ho va fer així.
Els ha llegit?
Ho he intentat.
I?
I eren divertits,
erudits, autocrítics, inesperadament generosos, perspicaços.
Hi expressava sentiments. Molts d'ells, positius. No tots.
Menyspreava especialment Lilly Schumacher. No em va sorprendre el fet,
sinó la intensitat.
La seva relació amb Gotthard s'havia agrit. No li agradava Tripp.
Li preocupava tenir la Marvella envoltada de ganivets
i la Sheila de vodka.
Portava una comptabilitat misteriosa amb acrònims i símbols que no entenia,
però han demostrat ser reveladors.
Els han ajudat?
Molt. I això sense parlar de l'últim full.
- Què hi havia a l'últim full? - Res.
La nota de suïcidi.
Bé, no era cap nota de suïcidi, però llavors jo no ho sabia.
Perdoni. Podia haver sigut una nota de suïcidi?
Sempre vaig creure que Wynter no s'havia suïcidat,
però la nota semblava ser de suïcidi.
Ara, amb el context del full sencer, es veu bé que originalment no ho era.
Encara no ho podia explicar.
- La va arrencar ell? - O algú altre?
- Per accident? - A posta?
Algú sabia que les llibretes eren aquí?
- Qui? - L'Angie.
- La Jasmine. - Per què la portava a sobre?
- Com la portava a sobre? - Què?
Si el van matar a la Sala Oval Groga, per què portava la nota a la Sala de Jocs?
Seria una coincidència?
I que va decidir?
No vaig decidir res. Llavors va ser quan tot va esclatar.
A dalt. Ara.
Soc jo, faig la meva feina.
No estic satisfet, inspectora.
Doncs quin problema, perquè és la persona més important del món.
Per què no ho està?
Què hi fa, aquí?
Qui l'ha deixat tornar a entrar a la casa?
Contesta vostè?
Bé, d'acord. Sí. Abans de començar amb els dits acusadors...
- Harry. - No és una decisió de ningú.
És una decisió de diferents... parts.
- Em va trucar vostè. - Harry!
Sí. D'acord. Vaig demanar-li a la inspectora que tornés.
President, em sembla important resoldre aquesta qüestió.
Les sessions de la comissió han fet mal...
- Ni tan sols m'ho vas dir. - No vius aquí.
És la Casa Blanca. Soc el president. Tu ho sabies?
No.
Tampoc m'ho ha dit a mi. I tenim jurisdicció.
Què collons!
No tenen jurisdicció.
El minyó de muntanya és aquí?
- La jurisdicció de la Policia de Parcs... - ...és el Grand Teton!
És un malentès freqüent.
La PM té la jurisdicció. Per això soc aquí.
- Veu l'uniforme? - Impossible no veure'l.
Sempre amb l'uniformet. Hi dorm?
Mereix respecte tant si hi dormo com si no,
perquè estic de guàrdia constant.
Aquest quadre era a la Sala Vermella.
Molt bé.
I els quadres que eren aquí ara són a la Sala Verda.
I el quadre que hi havia a la Sala Verda, on ara és un d'aquells,
és a la Sala Vermella.
Quants colors. És important?
- Sí. - Per què?
Perquè ara sé exactament on van matar A. B. Wynter.
Havia resolt el cas.
No. Havia resolt part del cas. Una part molt important.
Sabia com ho havien fet, però no qui.
Sí que sabia com arribar-hi.
Li vaig demanar al president dues hores.
Si em donava dues hores i podia portar la gent de la meva llista
a la Sala Est, podria dir-li qui havia mort A. B. Wynter.
- I? - I ho va acceptar.
Per què li calien dues hores?
Per albirar. I també per tancar serrells.
Elsyie Chayle. Correcte.
La inspectora el vol veure al Foyer. Probablement, millor amb sabates.
Sí.
Gran elecció.
També necessitava que vostè proporcionés immunitat per portar-hi algú.
I a canvi d'allò és aquí avui.
Correcte, senador.
És aquí?
On és?
És al local.
Visca!
La cornella pescadora, el picot garser i el mussol acadià!
I sé que el cap Dokes s'alegrarà per aquest últim.
Sempre m'alegren els teus mussols.
Molt bé. Gràcies a tots per venir.
Els ho agraeixo sabent que estan tots molt ocupats.
En especial a l'home més poderós del món.
Gràcies, president.
Ha de ser una puta broma.
Bon dia, penya.
Senyor Doumbe. Gràcies per venir. Cordelia Cupp.
Amfitriona per un dia.
Uns detalls abans de començar.
Primer, espero que hagin vingut tots
per l'assassinat d'A. B. Wynter.
Si han vingut per un altre assassinat, és un gran problema.
Si es dona el cas, diguin-m'ho.
Si us plau, no toquin cap objecte ni cap obra d'art.
Poden ser de valor o contenir empremtes de l'assassí que tenen al costat.
Acceptaré preguntes.
Començarem a la Sala de Jocs, al tercer pis,
i des d'allà anirem baixant.
M'aniré explicant. Espero que duguin sabates còmodes.
Qualsevol mena de calçat és benvingut.
Molt bé.
Última prèvia, i és important.
Molts detectius, fins i tot els de veritat,
fan aquesta mena de sessió de grup quan ja saben qui ho ha fet.
Sempre m'ha semblat una mica absurd.
Però els dic ara mateix
que no sé qui va matar A. B. Wynter.
Sé que el van matar.
Sé que va ser algú que és aquí ara.
Espero que el president els ho hagi explicat.
Però no sé qui és.
Estic segura, però, que, quan hagi acabat, ho sabré.
Així que, si han mort l'A. B.,
em sap greu, no poden marxar. Ho sabré.
I, si no han mort l'A. B., em sap greu, no poden marxar
perquè pensaré que ho han fet i segurament en tindré proves,
perquè segur que han fet una malifeta important
Cinturons de seguretat.
No hi ha sortida.
Ens veiem a la Sala de Jocs.
- És veritat? - Què?
- Que no ho sabia? - Totalment.
I esperava esbrinar-ho en el procés.
Ho sabia. Hi ha un ocell.
El mim... fa una cosa.
Sap que té un insecte a prop, però no sap exactament on.
El que fa és obrir les ales de sobte
per fer l'insecte reaccionar.
Atenció.
A la reacció.
Retrocedim a la nit de la festa.
El cas va començar quan la seva mare va sentir una patacada,
va venir aquí i va trobar el Sr. Wynter mort.
Quan vaig arribar, mitja hora més tard,
tothom creia que s'havia suïcidat,
especialment vostè.
Creiem que és un suïcidi.
Vaig dir immediatament que no tenien raó i jo sí,
i hem mantingut la dinàmica fins ara.
Aquesta visita es farà llarga.
Pot marxar.
En arribar,
vaig explicar com sabia que no era un suïcidi.
No hi ha ganivet.
Però no era només el ganivet.
La sang a la camisa del Sr. Wynter no era seva.
Era la sang del ministre d'Exteriors australià, Rylance, i la seva camisa,
que el Sr. Wynter s'havia oferit a intercanviar amb el Sr. Rylance
una hora abans al seu despatx.
El motiu de l'intercanvi...
...per molt que fascinant, és irrellevant.
Puc marxar?
És clar.
Altres curiositats van trigar,
però el primer assumpte urgent va ser el ganivet desaparegut.
Allò em va portar a descobrir que hi havia hagut un ganivet,
un ganivet dels bons,
que pertanyia a vostè, senyor Gotthard.
Vostè va retirar el ganivet de l'escena del crim i va intentar destruir-lo.
Això ho ha confessat.
Quan tot això acabi, vull parlar de tenir despatx propi.
Una fulla del cedre del Líban
i un reguitzell de mentides em van dur fins a la Sra. Cannon,
que va ser en aquesta sala cap a l'hora del crim,
bevent vodka que devia haver portat a la senyora Cox.
Li portaves vodka a ma mare?
Puc fumar aquí?
No.
Va tenir a veure la Sra. Cannon en la mort de Wynter?
No ho sé.
Encara no. Però va ser aquí.
El Sr. Gotthard i la Sra. Cannon van ser en aquesta sala.
I llavors vaig descobrir un altre fet important,
gràcies a una de les úniques persones que no em va mentir aquella nit,
la forense Anne Dodge.
La senyora Dodge va confirmar el que ja sospitava.
Wynter havia mort probablement per un cop violent
a la part anterior del cap i havia ingerit verí,
i ja era mort abans que li obrissin les venes.
O sigui, que no es va obrir les venes.
Perquè estava mort.
Ah! Sí, ara ho entenc.
Gràcies.
És un homenot molt peculiar.
Ja suposava llavors
que havien arrossegat Wynter fins aquesta sala
i l'informe d'Anne Dodge ho va confirmar.
El Sr. Wynter no es va suïcidar a la Sala de Jocs.
No el van matar a Sala de Jocs.
El van arrossegar fins aquí.
- Des d'on? - Des d'aquí, la sala 301.
La nit del sopar d'estat, aquesta habitació estava en obres.
Obres falses ordenades pel president Morgan i l'Elliott
per evitar que la germana de Harry Hollinger s'allotgés a la casa.
El primer indici que aquesta sala era important
va ser que a la porta hi havien posat cinta adhesiva, el que em va sorprendre.
Més em va sorprendre l'olor de pintura ja que eren unes obres falses
per mantenir l'aparentment insuportable germana del Harry lluny de la casa.
Pot parar, si us plau?
És una bellíssima persona.
Sota la pintura, vaig trobar sang fresca.
Llavors, va haver-hi una altra sorpresa.
Un jove detectiu allotjat passant la rua, a l'Hotel Hay-Adams,
va veure una llum vermella intermitent en aquesta sala
poc després de la mort del senyor Wynter.
Una llum que vaig acabar connectant amb el canell de Tripp Morgan.
La merda de rellotge. No para de donar-me problemes.
Estava convençuda de la participació del Sr. Morgan,
però havia d'esperar que ell m'ho revelés, cosa que ha fet
amb moltíssim detall, així que gràcies.
- Per què? - Per explicar què va passar.
No li he explicat res.
- Li va explicar res? - Sí.
- Merda. - La inspectora el vol veure al Foyer.
Sabia que el Tripp havia estat aquí gràcies al jove detectiu,
però no sabia gaire més i estava segura que no em diria més
que el que ja m'havia dit.
- Cap al piano? - Sí.
Però parla molt
i a vegades n'hi ha prou amb trobar la... combinació correcta.
George McCutcheon. L'únic George McCutcheon.
No, és broma. Ja sé que n'hi ha tres.
Què dius, George?
Només hi ha un Tripp. Gràcies a Déu, oi?
Has vist a la inspectora aquella? Porta un rotllo Indiana Jones.
"La millor detectiu del món."
Se suposa que he quedat amb ella aquí. Em va al darrere, George.
I, de veritat, no tinc res a veure amb això.
Res a veure amb això de l'A. B.
El tio va venir a veure'm a l'habitació tot exaltat, però ja està. Saps?
Em mires amb cara de dubte.
Puc dir-te una cosa, G? Escolta.
Aquella nit, la nit del sopar, anava ben cec.
Tu sorties de festa, oi?
Sí, ja m'entens.
Estava fent la meva pròpia festa
perquè el germanet dèspota no em deixa anar a la seva
amb els australians, que aquests sí que entenen de festes.
Així que vaig anar a l'habitació del fons
perquè aquella colla d'imbècils em deixessin en pau i vaig desconnectar.
Desconnectar de tot.
Quan em vaig despertar...
Estem bé, oi?
McCutcheon, estem xerrant tranquil·lament, oi?
O sigui, em desperto del coi de becaina
i tinc l'A. B. a terra
al meu costat, i estava mort el fotut!
I jo: "Merda!"
Em vaig preocupar perquè acabava de discutir amb ell a l'habitació
i hi havia un electricista fals que sabia de la discussió.
Vaig sortir al vestíbul i vaig veure aquella cambrera boja.
També anava cega. No crec que em veiés.
Així que vaig tornar a entrar i vaig treure l'A. B.
Tio, no n'estic orgullós. Saps, George?
No ho estic, però el vaig aixecar
i el vaig arrossegar per tot el coi de vestíbul.
No sabia on anava.
El vaig portar a la Sala de Jocs i vaig pensar: "Ja està."
Vaig tornar corrents cap a aquella habitació
i vaig veure la puta sang.
Vaig agafar pintura. Sí, de debò.
I hi pinto per sobre. Com un expert de l'hòstia.
Quan et puja l'adrenalina, pots fer de tot.
Tio, resulta que sé pintar!
Ja havia acabat tot. Res més a fer.
I llavors vaig mirar al terra i vaig veure unes putes claus.
I jo: "Em cago en la puta!"
Vaig tornar a creuar corrents el vestíbul com una pantera voladora,
per no despertar la mama-plepa de l'Elliott.
Vaig posar les claus dins d'una butxaca de l'A. B.
i vaig trobar-li un paper a la jaqueta.
El trec i, tio, era una puta nota de suïcidi.
L'A. B. s'havia matat.
Hòstia!
L'havia cagat el tot, no?
El podria haver deixat on era. Què feia, ara? Tornar a arrossegar-lo?
I si em veia algú? I tampoc controlava gaire.
Llavors vaig al·lucinar una mica.
Anava com una moto. El cor bategant a mil, com un hàmster.
Vaig pensar: "Això ha de semblar un suïcidi comès aquí mateix."
Vaig entrar al despatx del costat, de l'alemany dels pastissets.
Sabia que allà guarda els ganivets.
Li agafo els ganivets sovint per fer merdes variades.
Com per escurçar el cinturó d'una bata. El ganivet semblava una serra.
Bé, vaig agafar el ganivet i hi vaig tornar.
Llavors vaig fer el que havia de fer, G.
Tallar-li els canells, deixar el ganivet, guardar-li la nota i cames.
Va ser només això.
Però, com et deia,
no hi tinc res a veure amb tot això.
No crec que vingui, la veritat. M'ha agradat parlar amb tu, G. Siau!
- Però quin...! - Què?
Què diu! Quina bestiesa!
Els meus ganivets?
- Mama-plepa? - Dèspota?
- Ja veuràs la cambrera boja. - Electricista fals?
Estàs molt malament, Tripp.
Potser m'hauries d'haver convidat al sopar, tete.
Ho va fer el Tripp?
Va matar el Tripp A. B. Wynter? No contestaré aquesta pregunta encara.
Però puc afirmar que no van matar el Sr. Wynter aquí.
De fet, portava mort gairebé vint minuts
quan el Tripp l'arrossegava pel vestíbul.
Ens trobem amb les mateixes preguntes que quan hem entrat:
Des d'on i a mans de qui?
I ara serà encara més increïble i inesperat.
Des d'on?
Des d'aquí baix.
La nit del sopar d'estat,
la Kylie Minogue va trobar sang al Dormitori Lincoln.
Crec que van portar Wynter al Lincoln, però només una estona,
com a curt moment de descans
per a qui l'havia arrossegat des de la Sala Oval Groga
i que el portaria cap a dalt per les escales fins a la Sala 301.
Per què dic que el van arrossegar des de la Sala Oval Groga?
Perquè vostè va afirmar haver-ho vist, sota jurament.
El vaig veure arrossegant un cos des de la Sala Oval Groga.
Llavors, des d'allà, la Sala Oval Groga
però a mans de qui?
També ho va veure. Oi, Sr. Doumbe?
- Per consell de la meva defensa... - No cal, campió.
A qui va veure arrossegar el Sr. Wynter des de la Sala Oval Groga?
A ell!
Bruce Geller, instal·lador de manteniment rondinaire, però sembla que encantador,
que havia discutit amb Wynter i amb el Tripp aquella nit
i a qui la Lilly va veure a la Sala Oval Groga mitja hora més tard.
Però quan vostè el va veure, Sr. Doumbe, arrossegava Wynter per aquest vestíbul.
Per què?
Bé, això és més complicat.
En el cap del Bruce, perquè estava encobrint un crim
que creia que havia comès la dona que estimava,
l'Elsyie Chayle.
Òndia!
El Bruce i l'Elsyie estaven junts
i la nit del sopar, el Bruce la va trobar aquí mateix desesperada
per una discussió que acabava de tenir amb Wynter a la Sala Oval Groga.
Mentre Wynter continuava allà dins, el Bruce intentava consolar-la sense èxit.
El mataré.
El Bruce va deixar l'Elsyie aquí,
i va recórrer el vestíbul cap a l'ascensor,
però, preocupat per ella, va tornar enrere
per veure-la aquest cop sortir corrents de la Sala Oval Groga.
Quan ell va entrar uns segons més tard, va trobar el senyor Wynter mort.
Llavors, com a bon home que és,
va fer neteja,
el que implicava treure el senyor Wynter de la sala.
Això va veure el Sr. Doumbe.
És important mencionar que l'Elsyie té una perspectiva totalment diferent.
Ella creu que el Bruce va matar el senyor Wynter.
Destaca que, quan va tornar a la sala,
el Sr. Wynter era mort i que no va veure el Bruce quan ella va marxar.
El Bruce havia tingut les seves diferències amb Wynter
i ella sabia que també li feia ràbia com l'acabava de tractar a ella.
Tant fa si creuen que el Bruce o l'Elsyie...
- Elsyie. - Elsyie.
Bruce.
Tant fa. El Bruce va moure el senyor Wynter,
el va arrossegar al Dormitori Lincoln i el va deixar allà
mentre pujava i posava cinta a la porta de la Sala 301
perquè fos més fàcil entrar-hi quan tornés amb el senyor Wynter.
I això va fer: carregar-lo fins a dalt i deixar-lo allà.
Sé que ho va fer perquè era qui l'havia portat fins aquí
i perquè deu ser l'únic prou fort per carregar-lo per les escales.
I les claus que el Tripp va trobar a l'habitació eren seves.
I, així,
ara som aquí.
On va començar tot.
Perquè crec que aquesta va ser la sala on van matar el senyor Wynter.
Això vol dir que només ens queda una pregunta:
qui ho va fer?
Ha de ser ell, oi? El Bruce, de manteniment.
- Si no és ella. - No és ella.
- Tampoc m'ho sembla, Margery. - No.
Però sí que és un dels dos, oi? El Bruce o l'Elsyie?
És molt dramàtica, vostè.
Gràcies. Sí, això vaig pensar.
Era o el Bruce o l'Elsyie, però, quan hi vaig pensar,
em vaig permetre considerar el contrari, com sempre convé fer.
I si no és ni el Bruce ni l'Elsyie? Pot ser que tots dos diguin la veritat?
Pot ser que cap dels dos matés Wynter?
Que, en el curt moment
que l'Elsyie era fora de l'armari i Bruce era fora de l'ascensor,
una tercera persona assassinés Wynter a la Sala Oval Groga.
És possible?
- Sí! - No!
Com que "una tercera persona"?
- Qui? - Com va entrar?
Per aquella porta.
Algú ho podia fer?
Algú ho va fer.
Ell.
El Tercer Home.
Va dir que era en aquella sala.
Jo el vaig sentir.
I jo el vaig veure sortir al vestíbul.
Tinc immunitat.
Ho sabia!
Tot aquest romanç de:
"Ai! Soc un pobre venedor curtet amic dels australians
i he entrat sense voler a la Casa Blanca!"
És el paio d'aquella pel·lícula.
Ed Norton, Les dues cares de la veritat. Boníssima.
Està actuant. Ens pren el pèl.
És un assassí.
I treballo per a vostè.
És broma.
Ha estat bé.
No s'ho han empassat?
És el pròxim Russell Crowe!
He considerat la possibilitat que fos el Sr. Doumbe.
Ell ha admès haver estat a la saleta.
Podria entrar, assassinar Wynteri i tornar abans de trucar a la seva mare.
No... Tia.
És possible i no ho descarto.
Però suposem que no és el Sr. Doumbe.
Pensem un moment. Podria ser algú altre?
Algú que fila encara més prim.
Una quarta persona que entra en aquella sala
abans que el Sr. Doumbe entri en aquesta i tot just quan l'Elsyie surt,
i que assassina el Sr. Wynter abans que ella torni.
Pot ser, això?
- Sí! - No!
No!
Impossible, oi?
I, així i tot, i reconeixent que la possibilitat sembla molt remota,
no me'n puc desprendre
perquè, estant-me aquí ahir a la nit, vaig descobrir algunes coses curioses.
Un rellotge gran desaparegut de la lleixa.
Un gerro que falta.
Flors cremades per verí.
Coses que no queden explicades pel Bruce, l'Elsyie o el Sr. Doumbe.
Coses que assenyalen la presència d'una persona més.
Però ja té una persona aquí mateix.
Dues persones. Tres-
I, si li cal un quart, compti'l a ell.
No mola, tio.
Per què s'esforça tant en una construcció tan increïblement improbable?
Una pregunta excel·lent, senyor Hollinger.
- Sí? - Sí.
I això em sorprèn tant com a vostè.
És la pregunta que es fa l'albiradora sobre tot el que veu.
Per què? Per què considerar-ho, això?
¿Per què buscar la resolució més extrema, més xocant
i més improbable de totes les possibles per a aquest misteri?
I la meva resposta és...
el colom migratori.
- Aquesta és la seva resposta? - No m'ho esperava.
El colom migratori va arribar a ser l'ocell més abundant del món.
A començaments del segle XIX, n'hi havia milers de milions.
Milers de milions. I a finals del XIX, es creia extingit.
De fet, se suposava que en quedaven alguns salvatges.
I, llavors, el 1907,
se'n va albirar una petita bandada al camp de Virgínia.
Va ser l'últim albirament creïble de coloms migratoris de la història.
I saben qui va veure aquests ocells?
Vostè.
1907.
Ell.
Alexander Hamilton.
- Ets imbècil o què? - Calla.
Teddy Roosevelt.
El president Teddy Roosevelt va ser l'últim
a veure coloms migratoris en la natura.
I quan els va veure no s'ho creia. Semblava impossible.
Anava contra la lògica.
Un gran albirador, i Teddy Roosevelt n'era un,
busca el context, estudia les relacions, la història.
El que es veu ha de tenir sentit.
Aquella bandada de coloms no podia ser.
Estaven extingits.
Però també has de confiar en tu mateixa
perquè saps el que estàs veient,
fins i tot si tot indica: "No, no pot ser."
Tu ho saps. Ell ho sabia. Jo ho sé.
Què sap?
Que l'assassí va travessar la porta
amb un got de verí, paraquat.
Que l'assassí va fer Wynter beure'n i que Wynter en va beure,
només una mica, i després va vessar la resta en aquestes flors, cremant-les.
Que el gerro llançat per l'assassí no va impactar Wynter
i es va fer miques contra aquesta paret,
però alguns fragments van tocar Wynter al front.
Que l'assassí va agafar un rellotge gran de sobre la lleixa,
l'arma més gran, més pesada i més accessible de tota la sala,
i va fer-lo servir per colpejar amb força Wynter al cap i matar-lo.
Això ho sé.
- Però és impossible. - Increïble, no impossible.
És impossible.
Diu que algú entra en aquella sala?
- Abans que Doumbe? - Sí.
I arriba aquí just quan Wynter està sol després de discutir amb l'Elsyie?
- Sí. - I mata l'A. B.?
- Sí. - I llavors què? On va?
- Surt per la porta. - Quina? Si aquí hi havia gent!
I allà hi havia Doumbe parlant amb la mare.
- No aquella porta. - Quina porta?
- Mare meva. - Merda.
Aquella porta.
Encara no la veig.
Perquè no és allà, senyor Doumbe.
Ja no hi és.
Però la nit del crim hi havia una porta.
Un passatge entre la Sala Oval Groga i la Sala de Tractats.
La dec haver vist personalment, però no la vaig registrar.
Quan avui he estat una estona aquí i he descobert altres curiositats,
no hi he caigut.
Només en adonar-me que havien mogut alguns quadres
i que aquest és aquí per cobrir un espai que ara és més ample
he entès què havia passat.
Que la porta s'havia tapiat, ocultat i substituïda per aquesta paret.
Una porta que fa possible l'impossible
i els converteix a tots en sospitosos.
- No! - No!
Ja hi som, hòstia. No!
- De cap manera. Jo no. - Molt bé.
Sí, vostè!
Tots vostès.
La possibilitat que qualsevol pogués entrar, matar Wynter
i escapolir-se per aquella porta fa que tots ho puguin haver fet.
Fins i tot vostè. I tu.
I vostè.
Perquè, si m'equivoco, va ser segur un dels tres.
Ningú dels presents té una coartada ferma
per la breu finestra de temps en la qual van matar Wynter.
I el fet que vostè fes totes aquelles brutalitats després
no vol dir que no fes això abans.
De fet, augmenta les possibilitats que ho fes.
D'haver-lo assassinat.
Tots semblen haver volgut matar-lo. Tots van discutir amb ell aquella nit.
- Ves-te'n a la merda, A. B.! - Alguna cosa contra mi.
Té vidres trencats!
No me'n vaig.
Són les meves postres i se serviran a la meva manera!
Sr. Wynter. Li ho imploro.
Van cridar davant d'ell.
Què?
El van amenaçar.
Tanca la puta boca!
Van insinuar que podrien matar-lo.
No m'acomiadarà si ja no hi és.
Alguns directament van dir que el matarien.
Et...
...mataré.
I algú de vostès ho va fer.
Així que diguin-me.
Qui va tapiar la porta?
Jasmine Haney va ordenar que la tapiessin.
Què?
Vaig veure que feien obres i em va sorprendre.
Com que el president i el Sr. Morgan ja no viuen aquí,
vaig preguntar i em van dir que havia estat la Jasmine.
Pensava mencionar-ho, Sra. Haney?
No, senyora Cupp.
Inspectora.
Creu que hi he tingut res a veure?
Volia el càrrec més que res en el món. Es va sentir traïda.
Va discutir amb ell, així que sí.
És possible.
Va tapiar la porta?
Sí.
Però no va ser idea meva.
- Va ser una ordre. - De qui?
Em va trucar i em va dir que me n'ocupés.
- Qui? - Ell.
- Ell? - Què?
És mentida.
Perry, és mentida.
Perry?
Sí. Jasmine!
Inspectora Cupp.
No va trucar?
- A la Sra. Haney per tapiar una porta? - Sí.
No. Què dius, ara?
Em vas trucar. Vaig parlar amb tu.
És la segona vegada que nega fer una trucada que diuen que ha fet.
Sé que no va passar. Ella menteix.
¿I l'agent Rausch mentia
quan va dir que durant el sopar vostè va treure el Servei Secret del segon pis?
Ha trucat a les 21:22. He parlat amb ell.
Sí! Això és ridícul!
Perry, si us plau!
Sí.
Hi estic d'acord.
Tenies algun problema amb l'A. B.?
Què? No. Per què em preguntes això?
O sigui, res important.
- No ho vaig fer, Sra. Cupp. - Inspectora.
M'ha de creure.
No, no he de fer-ho.
Tenen un ocell al paper pintat,
al dormitori.
Sembla gairebé igual a una eupeta.
No n'estic segura, però seria molt adient.
L'eupeta és un ocell molt elusiu.
No només en el sentit tradicional. No és que costi de trobar.
Cosa identificar fins i tot què és.
Se sembla a un rascló, però no és un rascló.
Tampoc és un picatàrtid.
El seu cant sona a ventrilòquia, com si la veu vingués d'un altre lloc.
Potser
no va ser vostè.
Potser... va ser una ordre.
Potser algú va trucar.
I potser no va ser vostè.
Potser va ser algú que fingia ser vostè,
fent servir la seva veu,
amagant la seva, ocultant-se.
És possible.
Això...
és...
complicat.
Vaig ser jo.
Què?
Ho vaig fer jo.
Vaig fer tapiar la porta. Vaig imitar la veu de l'Elliott.
Soc bona fent això. Ja ho sap.
L'Elliott és indecís.
"Eh, bé, eh... És complicat."
Sé fer-ho. Vaig fer-ho.
- Què? - Per què?
El Sr. Wynter i jo vam discutir aquell vespre sobre aquella mateixa nit.
M'havia dit algunes coses molt lletges.
Ofesa, vaig agafar-li el diari i en vaig arrencar un full.
Em vaig sentir culpable i vaig anar a buscar-lo.
Vaig sentir la discussió que va tenir amb l'Elsyie aquí.
Vaig marxar, però vaig tornar tot seguit perquè em resultava violent.
Llavors el vaig veure.
Allà mateix.
Mort.
L'havien assassinat.
Qui?
Ells.
- No! - No!
Eren els dos aquí, a la sala,
i va ser exactament com ha descrit.
Ella i Wynter forcejaven. Ella va llançar un gerro.
Va fallar. Li va fer talls.
El Bruce va entrar i li va donar amb el rellotge.
- Això és el que em van dir. - I el verí?
Era per al seu marit. Li feia la vida impossible.
Volia que perdés la feina i destrossar-me la vida.
Tenia planejat matar-lo.
Volia matar-lo, a ell!
Això va dir.
Havia anat al cobert abans quan ningú la veuria
i va trobar el verí.
Va trucar al Sr. Wynter des d'allà per avisar-li
que acabaria tard el Dormitori Lincoln.
Quan va pujar aquí uns minuts més tard,
Wynter s'hi va enfrontar i ella va veure que l'acomiadarien.
Va perdre l'oremus.
Llavors va llançar el gerro. El verí va ser després.
Com que no hi havia massa sang, van decidir fer-ho passar per un suïcidi.
Va ser idea d'ell.
Van fer-ho semblar. Com ha dit vostè.
O gairebé.
Van portar un got de l'altra sala...
van ficar-li verí per la gola...
i van vessar la resta a les flors.
- Ben macabre. - Però vaig veure dos gots.
L'altre era meu. Necessitava una copa.
Per culpa de la nota.
No sabia què fer.
Em vaig sentir fatal per ells.
Sé que sona ridícul, però ella semblava
morta de por.
Té una filla.
Ell la intentava protegir a ella.
El full que havia arrencat del diari podia passar com a nota de suïcidi.
No ho era, segur, però ho semblava.
Vaig entendre com podia ajudar-los a fer-ho tot més convincent.
Els vaig donar la nota.
Ell la va posar dins la jaqueta del vestit del senyor Wynter
i se'l va endur carregant-lo.
Va tornar aquí, va netejar-ho tot. Jo el vaig ajudar
amb els fragments de gerro i l'aspiradora.
Es van deixar els gots.
- Va haver-hi badades. - I el rellotge?
Ell se'l va endur. Se'n desfaria.
Després van idear les seves versions. Perfectament inconsistents.
I la porta...
Per què la va tapiar?
Per pànic.
Quan investigaven el tercer pis, no em vaig inquietar.
Em pensava que ens en sortiríem.
Però, quan va baixar aquí abans de marxar, vaig preocupar-me.
Fins i tot després que se n'anés, tenia por que tornés.
O algú altre.
Volia que la sala tingués un aspecte diferent.
Que fes una altra sensació.
Els intentava protegir.
Em sento fatal pel senyor Wynter.
I també em sento fatal per ells.
Tanmateix...
Em sap greu.
- Reacció. - Sí.
Atenció. A la reacció.
Què?
Ho has tingut a tocar.
A tocar.
Estic sorprenentment impressionada, Lilly.
Tan llesta! Tan ràpida!
I una intèrpret magnífica.
Avui, aquella nit,
molt més diabòlica del que imaginava.
Què està passant?
Podries enredar-me. T'hauria enxampat, segur,
però has estat molt a prop.
Si no fos per la pregunta que l'albiradora es fa constantment.
Per què? Per què vas tapiar el passatge, Lilly?
Per les sensacions?
- No. Et calia un motiu millor. - Volia...
Perquè hi havia un altre motiu. Perquè amagaves una cosa.
Una cosa plena de les teves empremtes i que demostra que vas matar A. B. Wynter.
- Inspectora Cupp! - Ho sento moltíssim, president.
Hòstia!
He de trucar al meu pare.
Per què?
Pel rellotge.
Per què ho vas fer, Lilly?
Ah, això ho puc contestar jo, si no és que...
O per què no començo jo i tu entres quan vulguis?
Ho va fer perquè els odia. A vostè en particular, president,
però, en general, a tots.
La casa. La casa com a concreció.
L'espai físic. Han vist el que li ha fet a la Sala Blava?
No es fa una cosa així si no odies un lloc profundament.
Però també la casa com a idea,
com a institució. L'odia.
La història, les tradicions, el personal, el que representa.
Estats Units, suposo. Els odia. I qui més odiava era el Sr. Wynter,
perquè ell representava la casa
i s'interposava als seus objectius des de feia temps.
Ell havia sabotejat el Nadal del Benestar.
Ella volia reinventar la Casa Blanca.
Això significava tirar-la a terra, potser literalment.
Ell, en canvi, estimava la casa i li importava molt.
La gent, les canonades, les obres d'art i el pressupost.
I li importava vostè, president, i vostè, senyor Morgan,
i els ciutadans de peu
que venien de tot el país per fer una visita,
i tot això eren bajanades per a ella.
Vaig bé?
Va matar Wynter perquè l'odiava, però també perquè el temia.
Volen saber per què? Per això.
Perquè va saber la nit del sopar d'estat que ell pensava exposar-la.
La discussió que el Sr. Gomez va sentir al despatx.
No era Harry Hollinger qui era amb ell. Era Lilly Schumacher.
I els ho acaba d'explicar. Ho ha admès.
La genialitat que hem vist en aquest intent
de culpar el Bruce i l'Elsyie
en gran part era veritat.
Wynter i ella van discutir.
Ell va dir-li coses lletges i ella va arrencar un full del diari.
- Va passar. - Què vol dir amb "exposar-la"?
Explicar-los a vostè i al Sr. Morgan totes les accions ridícules i abusives
que ha fet des que va arribar, de les que no en deuen saber res
i que ell registrava meticulosament en el seu diari.
Totes les mentides, falsedats, indulgències
i comportaments reprovables en general, hi és tot.
Això li va fer por.
Perdoni...
Ho sento. De debò?
Això és tot? És tot el que té?
Sí, vam discutir.
Ho admeto. Discutíem.
Tothom discutia amb l'A. B.
I, sí, es va exaltar i jo també.
¿Li sembla que l'anava a matar
perquè ell volgués exposar els meus "comportaments reprovables"?
Seriosament?
Que més dona si explica disbarats al Perry i l'Elliott!
Per començar, no el creuran a ell. El món no funciona així.
I, segon, m'importa un rave.
Soc rica. Us explico un secret: als rics ens la bufa tot.
No trobaré a faltar el meu sou de 114.000 $ o la merda que sigui,
que regalo a les ONG, per cert.
Faig això com a servei públic, d'acord?
Us queda clar?
Acomiadeu-me.
Sí, Lilly. Crec que és el que passarà, gràcies.
I alguns dels teus arguments són molt vàlids.
La qüestió és que hi ha més que comportaments reprovables.
Wynter era llest i sabia que li calia més, i ho he trobat fàcilment.
El diari té un parell de fulls especials.
Primer no els sabia desxifrar.
Són una amanida de números i lletres. com si fossin un enigma,
suposo que conscientment, per camuflar-ne el resultat.
Però he descobert què era
perquè soc molt bona resolent enigmes.
Són tots els diners que has malversat.
Els que has robat.
D'on venen els diners? No tenim pressupost per això.
D'on venen tots els diners?
D'una altra pila de diners. Així són els diners.
Sí, ets rica, però aquí va una altra lliçó de com funciona el món:
els rics roben diners sense parar.
En alguns casos, són rics per això.
Jo suposo que els teus robatoris tenen a veure
amb la mandra, l'arrogància i el menyspreu pel sistema, però qui sap?
I no eren només diners.
Aquests números?
Són els diferents codis legals i ètics
que el Sr. Wynter sabia que havies violat mitjançant la garantia de contractes,
l'intercanvi de favors amb proveïdors,
la gent que convidaves a la Casa Blanca
i que et portava a moure càrrecs oficials del govern en un sopar d'estat.
Crec que el Sr. Wynter et va dir tot això al despatx.
Els ho explicaré tot!
I jo diria que sí que et va importar algun més que minúscul rave.
I per això vas voler fer-te amb el seu diari.
I per això, quan vas sortir del seu despatx aquella nit
i et vas quedar al replà i vas llegir el full que havies arrencat,
vas decidir matar-lo, fingir el seu suïcidi.
¿L'hauries mort si no haguessis arrencat aquell full
i vist el poder que tenia?
Potser. És impossible saber-ho.
I és irrellevant.
Executar un crim comporta mòbil i oportunitat.
I tu vas trobar una oportunitat.
Els teus problemes desapareixerien perquè ell desapareixeria
i tu podries redecorar les habitacions
i acomiadar tot el personal, i seria genial
i no hauries d'anar cada dia a un jutjat depriment durant dos anys
mentre el teu advocat de primera et va resolent problemes d'un en un.
Això era més fàcil. I més divertit.
I brillant. Estava decidit.
Sentència de mort.
Tota la resta la coneixem.
Tu eres qui havia promulgat la iniciativa
del paisatgisme conscient no tòxic i sense químics,
sigui el que sigui.
Vas anar al cobert amb el teu got, que es va trencar,
vas agafar el vas de la germana de l'Emily i el vas omplir de paraquat, bona elecció,
i vas trucar al Wynter per dir: "Vegem-nos a la Sala Oval Groga.
Podem parlar. Vull demanar perdó." O el que se t'acudís. Va acceptar.
Dona'm cinc minuts.
Tinc la sensació que sabia que podia passar-li alguna cosa,
igual que els ocells que poden detectar
un canvi en la pressió atmosfèrica abans d'una tempesta.
Estaré mort en acabar la nit.
- Vas trucar al Servei Secret com Elliott. - Ha trucat a les 21:22.
- Que sortissin del segon pis. - No ens hi volien.
Vas portar el verí a la sala d'estar,
vas esperar que l'Elsyie se n'anés
i després vas entrar aquí amb les begudes.
Whisky per a tu,
paraquat i whisky per a l'A. B.
Llavors li vas tornar el full del seu diari. La nota de suïcidi.
Vas observar com la guardava a la butxaca i era hora de treballar.
De guanyar-te'l.
Dubto que funcionés,
però Wynter tampoc era un cínic.
No sé si creuria que algú era tan recargolat,
però havia vist molt i sabia molt sobre mesquinesa, crueltat i arrogància,
probablement més del que imaginaríem,
però, després del que havia passat,
continuava disposat a donar-te el benefici del dubte.
Li va costar la vida.
Va beure el verí, però se'n va adonar ràpidament
i va vessar la resta a les roses,
però el paraquat actua de pressa i és increïblement dolorós,
i començaria a oscil·lar.
Segur que no saps gaire sobre verí,
però en sabies prou per sospitar que el que va beure
no el mataria, així que vas llançar el gerro.
Vas fallar, però es va quedar mig tocat.
Vas provar amb el rellotge i n'hi va haver prou.
L'A. B. era mort, però havies d'actuar de pressa.
Vas agafar el rellotge i vas fugir pel passatge,
però el maleït rellotge, oi?
Què fer-ne?
És enorme, estrany, té sang i està trencat.
No podies passejar-te amb ell o deixar-lo on fos.
L'Elsyie i després el Bruce van entrar i veure el cos,
i tu no sabies que malinterpretarien tràgicament les accions de l'altre.
El Servei Secret podia entrar en un instant i enxampar-te.
Així que vas deixar el rellotge en el moble que tenies davant al passatge,
vas esperar que el vestíbul fos buit
i vas fugir cap a la Sala de Tractats i l'escala principal.
I ja eres lliure.
Vas tornar a la festa,
però el rellotge et menjava viva.
"I si són a dalt? I si el troben?"
Després, quan van passar els minuts i ningú parlava de cap mort,
i, creguin-me, es muntaria un bon enrenou amb un mort a la Casa Blanca,
més encara durant un sopar d'estat,
vas decidir tornar a pujar per veure què passava.
Potser moure el rellotge.
Però vas arribar aquí i no hi havia res. Ni Wynter, ni gerro trencat. Res.
Només Bruce Geller, de manteniment,
revisant les canonades de l'habitació de Tripp Morgan.
Què coi estava passant?
Wynter era viu? Què passava?
Estaves realment confosa i preocupada,
i això és el que tothom va veure des de llavors.
El buscava a tot arreu, a totes les sales.
- Semblava preocupada. - Estressada.
No fent un número. Preocupada de debò.
- El que vaig veure jo... - No trobo l'A. B.
Sí! Ets molt bona actriu,
però no ha estat això.
Estaves aterrida.
Quan vaig arribar i van començar a sortir els detalls sobre la mort de Wynter,
que s'havia suïcidat a la Sala de Jocs,
sí, per a tu era una sorpresa monumental, però cap problema.
Estaves salvada.
Després, quan vaig portar la investigació al segon pis,
com has dit, vas començar a preocupar-te una mica,
però vaig marxar poc després i tu vas córrer a enterrar les proves,
tapiar-les, amb sort, per sempre.
Era un pla brillant i et mereixes el reconeixement,
però has estat fora de sospita
gràcies a la falta de comunicació i les accions dubtoses
de moltíssima gent a la casa.
Un gran treball d'equip!
Els deus molt.
Per molt que els odiïs.
És l'home que va morir.
Aquí, en aquesta sala.
M'han parlat molt sobre ell.
S'aprèn molt sobre algú pel que llegeix i escriu.
Era una persona complexa,
imperfecta i difícil, immensament lleial,
intel·ligent i sensata,
un autèntic maldecap humà
i amb una ment que compartia amb tothom.
Havia patit en la vida i havia persistit.
Lamento no haver pogut conèixer-lo.
Estimava aquesta casa.
Jo no el coneixia, però això ho sé.
Estimava la gent que hi treballava. La respectava, l'entenia,
l'apreciava, la veia, veia qui era, d'on venia,
a què havia renunciat per arribar aquí, per què era aquí.
Novament la pregunta: per què?
Per què estan tots aquí? I ell?
Per vostè, president.
I per vostè, Sr. Morgan.
Per tots vostès.
Per tots nosaltres.
No era "nosaltres contra ells" per a Wynter. No. Era "nosaltres"
Una casa. Una família.
Una unió imperfecta que mira de funcionar i sobreviure.
Ell hi creia, en això.
I, mirin, soc només la inspectora,
però crec que això és una cosa en la que val la pena creure.
I ella no hi creu.
I per això no val res de res.
I és una assassina.
Encara no tinc del tot clar qui té jurisdicció aquí,
però, qui sigui, que se l'endugui.
- Sí, soc jo. - Anem amb calma.
És un cas federal. Meva.
Lilly Schumacher.
No la tenia ni en el "top tres".
Tenia el suís, el de la sal i el de l'aigua.
I tu?
Deixa'm endevinar.
- Ja. - A les verdes o...
I el Harry?
Què passa amb ell?
Hi va tenir res a veure?
No. O sigui, el Tripp Morgan tenia raó. És un malparit.
- O sigui que... - Va ser molt maleducat amb Wynter.
Va intentar treure'm del cas.
Va fer un registre il·legal del despatx de Wynter.
Crec que era més per ser un animal polític ansiós
que per res més.
El coi de conspiració era una bajanada. Perdoni, senadora.
Tranquil·la. És una sessió tancada.
A favor seu, em va fer tornar per resoldre el cas.
La gent és complexa.
Per què ficar-hi el Bruce i l'Elsyie?
Com a jugada mestra.
Sabia que l'hi anava el darrere. Ho sabia.
Quan ho va saber?
Sabia el que sabia. Això no és un enigma.
En algun moment passes de no saber alguna cosa a saber-la. A veure-la.
Quan exactament? No ho sé.
Vaig sospitar de la Lilly
quan va parlar de la discussió de l'Elsyie i Wynter a la Sala Oval Groga.
Des del vestíbul, el vaig veure discutir amb algú a la Sala Oval Groga.
- Segons l'Elsyie, a porta tancada. - Em va fer tancar la porta.
No tenia per què inventar-s'ho i era consistent amb Wynter,
que sempre volia rentar la roba bruta a porta tancada.
Odia discutir. I menys encara en públic. Feia de tot per evitar-ho.
Et feia passar, tancava la porta...
Com podia veure'ls des del vestíbul si la porta estava tancada?
Allò feia sospitar.
Al final sí que els va veure, però des de la saleta,
on barrejava el verí.
I, quan la Jasmine va dir que l'ordre de tapiar la porta
venia de l'Elliott, vaig intuir que era Lilly.
L'havia sentit imitar-lo i mai havia sospitat d'ell.
I, després, la reacció d'ella.
I no pel rellotge, gran moment,
sinó quan va dir que va veure el Bruce posar la nota en la jaqueta de Wynter.
La Lilly no era a la Sala de Jocs quan li vaig treure la nota.
No podia saber on la tenia
si hagués vist Wynter guardar-la,
que el va veure.
A quina hora és el vol?
Ens enlairem d'aquí a... tres hores.
Reagan o Dulles?
Dulles.
Millor vagi cap allà.
Gràcies, inspectora Cupp. Fa molt que em dedico a aquestes coses.
No havia vist mai ningú com vostè.
Tinc una cosa per a vostè. Per al viatge. No l'obri aquí dins.
Em sap molt greu per qui segui al seu costat a l'avió.
Gràcies.
Per tot.
He de fer una parada.
Estàs segura? Tenim temps?
Tenim temps.
Cinc minuts.
He resolt l'assassinat.
- El d'aquí fora? - Sí.
Ah, molt bé. Creia que potser venia pel Clide.
No.
Això vol dir que el marit del meu fill tornarà a viure aquí?
- El president dels Estats Units? - Sí.
Sí.
Ah... S'estava tan bé per aquí!
Em sap greu.
Qui ho va fer?
Esperi. No m'ho digui.
La noia prepotent amb ínfules?
Sí.
M'ho podia haver preguntat.
Inspectora Cupp...
Demanaré que li portin el vodka.
És bona.
Sí, soc bona.
La millor.
EN MEMÒRIA D'ANDRE BRAUGHER
Subtítols: Adán Cassan