O SERIE ORIGINALĂ NETFLIX
Sunt un ziarist din Noua Zeelandă
și investighez zonele turistice negre din lume.
Locuri ajunse celebre prin moarte și dezastru.
E destul de ciudat, sunt pe o plajă,
nisip și expunere la soare,
iar eu am cărare pe mijloc și ochelari de înot.
Dar asta nu e o plajă normală.
Salut.
- Ți-o dau ție? - Dă-mi-o.
- Vom... - Nu, acum mergem la secție.
- La poliție? - Da.
Iar asta nu este o vacanță normală.
În vacanța asta voi călători în zonele turistice negre din Europa.
În insula mediteraneană de vacanță Cipru, merg sub acoperire pentru a intra într-un oraș interzis.
Dacă mergem noaptea când nu ne vede nimeni?
Poți fi împușcat.
În Marea Britanie beau cu naziștii.
Noi suntem băieții răi.
Și vizitez cele mai tulburătoare muzee ale lumii.
- Realizezi că e destul de ciudat. - De ce ai intrat?
Nu trebuia să intri.
Sunt David Farrier, iar această călătorie e mai ciudată decât mă așteptam.
EUROPA
ANGLIA
Îmi încep călătoria în Anglia rurală,
la 48 km de Londra într-un orășel numit Paddock Wood.
Mulțumesc!
Se spune că războiul e un iad, dar nu pentru acest grup.
Pentru mulți britanici, este o vacanță neagră...
în curtea lor din spate.
Mă aflu la o fermă în Kent, la un festival turistic negru.
Construit ca Glastonbury-ul războiului,
este cea mai mare reconstituire militară din lume.
Anual vin aici 80,000 de turiști
să se prefacă că sunt soldați din diferite războaie,
din diferite tabere și timpuri.
Nu vin doar să privească.
Mulți își iau concediu doar să stea în noroi.
Nu înțeleg atracția, dar cea mai bună cale de a-mi da seama
este de a mă murdări și eu puțin.
M-am înscris ca soldat
pentru a lua parte la așa-zisa luptă.
Bună.
Asta-i „În iad și înapoi”?
Am fost arondat unei companii numite: În iad și înapoi.
Un grup de englezi care pretind că sunt americani în Al Doilea Război Mondial.
Aruncă pantalonii ăia roz înainte de luptă, frate.
Da, mă mai gândesc.
Stilul vestimentar m-a dat de gol că sunt novice.
Sper ca Dan, un fost soldat britanic
și cel însărcinat cu grija mea pe acest parcurs,
să mă ia ceva mai mult în serios.
Cum o să fiu îmbrăcat? Cine o să fiu?
Avem un costum frumos de culoare roșie. Da, fără umeri.
- Nu, glumesc. Divizia 101 Aeropurtată. - Bine.
Cu cine ne vom lupta?
Ne vom lupta cu Grupul al Doilea de Luptă.
- Bine. - Cu nemții.
- Deci ne luăm de naziști. - Evident că nu vrei
să te implici în toate detaliile naziste. Sunt doar soldați nemți.
Bine.
[...]
Este prima mea interacțiune cu recrearea politică a războiului.
Dan subliniază diferența dintre partidul politic nazist
versus poporul german și armata lui.
Se pare că nu ar trebui să folosesc cuvântul „nazist”, ci „german”.
În cameră este un elefant destul de mare cu simbolul svasticii.
După ce am stabilit cum să fac corect referire la inamic,
e vremea să-mi cunosc tabăra.
Schimbat de haine,
sper ca infanteriștii mei să-mi explice atracția de a sta în noroi.
Sunt echipat mai adecvat.
- Vino aici, amice. - Este destul...
Este destul de ciudat că nu aveți mobile
și că trăiți asta un weekend. - Da. - Plouă, suntem într-o groapă.
- Da. - Și asta e distractiv?
- Da. - Este...
Să alergi pe lângă oameni care trag nu e rău deloc.
Asta așteptăm cu toții, de fapt, lupta.
Ajungem și acolo. Nu sărim imediat la arme.
Dar realizați că e un mod ciudat să vă petreceți weekend-ul.
Toți se pregătesc pentru marea luptă de mâine,
când vom ucide niște germani.
Accept să fac ceva antrenament înainte.
Asta e „distracția” pentru care și-au luat vacanță.
Cred că cel mai bine e să stai în mijloc, David...
- Da. - ...cum stau și fetele.
Ce? Bine.
Haideți să-i facem galerie.
Haide!
- Continuă, haide! - Bună treabă!
- Împinge! Du-te! - Haide!
Rostogolește-te!
Mergi la linia întâi. Acolo!
E cam curat pe față. Încă o dată.
Poftim.
Mersi, băieți.
M-am distrat și sunt plin de noroi.
Aparent ei zic că e autentic.
Iar natura ajută cu o ploaie,
ca să pot experimenta complet războiul la grad corespunzător.
Nu sunt dușuri, așa că am mers în cantină să mă încălzesc,
unde am observat că naziștii...
germanii servesc mâncare.
E normal ca în acest scenariu germanii să gătească pentru americani?
Nu suntem nici germani, nici americani, ci oameni.
Dacă purtăm uniforme nu înseamnă că nu suntem prieteni.
Nu mai suntem „în război”. Este Hollywood.
Toți se costumează, au costume. Se relaxează, nu-i așa?
Se relaxează.
Mulțumesc mult.
Cu o farfurie cu mâncare caldă germană,
mă întorc la amicii mei de luptă
și încerc să înțeleg politica din jurul naziștilor.
Este interesant deoarece avem de-a face cu istoria,
iar noi jucăm un rol, deci trebuie să fie ambele tabere.
- Trebuie înțeles... - Nimeni nu vrea să fie nazist.
În orice caz, este subiectul pe care toți încearcă să-l evite.
Poate fi interpretat într-un mod
ce poate deranja și nu vrei asta.
Pentru mine e ca în „Clenciul 22”.
Vor să fie toți cât mai autentici,
dar trebuie să evite părțile incomode ale istoriei.
Deci, noi trebuie să fim americani
și ne gătesc naziștii.
- Sunt germani. - Mănânci ceva italian...
Tu mănânci pizza.
Are sens. E normal.
Se bea până târziu în noapte
și nu vreau să folosesc cuvântul nedemn de spus,
dar sunt doi olandezi în uniforme SS.
Cu siguranță nu poate nega nimeni că sunt naziști.
SS a jucat un rol major în unele dintre cele mai rele crime umanitare
în Al Doilea Război Mondial.
În special, în genocidul a șase milioane de evrei.
În Germania este ilegală purtarea acestor uniforme.
Și totuși ei sunt aici,
zâmbind și bând cu toată lumea parcă ar fi Oktoberfest.
Și nimeni nu e deranjat.
Sunteți mereu în centrul atenției?
Nici nu vrei să știi.
Pentru că vă urmăream și vedeam oamenii venind la voi.
Nu știu ce să zic. Cred că oamenii răspund în felul lor la uniforme.
Nu știu. Sunt și femei,
să fiu sincer, ale căror reacții sunt pozitive.
Tot felul de reacții, toate pozitive.
Chiar ieri eram la bar și a trebuit să ne dăm jos svasticile
deoarece au zis că sunt o declarație politică.
- Dar ai o svastică acolo. - Da.
Nu am comentat, nu am vrut să ne agităm,
așa că am zis că nu e nicio problemă.
Presupun că este
probabil singurul loc unde le puteți îmbrăca.
- Da. - Da, e corect.
Ce ați face dacă v-ați îmbrăca așa acasă?
- M-aș ascunde. - Da.
Pentru că nu poți purta...
Din respect pentru toți ceilalți, nu aș purta-o deloc.
- Și este interzis. Ne-ar aresta. - Da, e interzis.
Dar nu am face asta.
- Doar aici puteți face asta? - Da.
Da. Dar acolo nu. Nu am vrea să supărăm oamenii. Nu vrem să propagăm nimic ce are legătură cu uniforma.
- Înțelegi? - Desigur.
Vreau doar să clarific.
Par a fi persoane de treabă,
dar am o întrebare la care încă nu am răspuns.
Este posibil să recreezi asta fără să accepți cumva părțile negative?
Sunt lucruri pe care nu ar trebui să le amintim?
Astăzi este apogeul festivalului.
O reconstituire imensă a luptei împotriva germanilor...
sau naziștilor sau cum își zic ei aici.
Nu știu cum s-o țin.
Armele sunt adevărate, erau folosite în timpul războiului.
Tragem cu gloanțe oarbe, dar dacă cineva chiar folosește unul real?
Dacă se blochează și explodează?
Nu știu de ce, dar îmi e cam rău.
Sunt foarte agitat și nici măcar nu e un război adevărat.
Apoi începe. Bine. La naiba!
Presupun că așa e în războaie. Nu ești avertizat.
E așa de tare.
- Suntem gata. - La naiba.
Cu transpirația în ochi nici nu văd în cine trag.
Ai grijă. Mărăcini.
Toți și-au intrat în rol, poate mai puțin eu. Sunt doar panicat.
Uită-te după nemți în iarbă.
Nu-mi place războiul.
Haide, mergeți!
Abia spre final văd spectatorii
și-mi amintesc că e doar un joc.
Nu trage.
Dar unii își iau rolurile foarte în serios.
A murit.
Da. Cred că s-a terminat.
Ce bine că s-a terminat.
Au fost cele mai lungi și mai nebune 20 de minute din viața mea.
Ni s-a spus că am câștigat, dar cine putea ști?
Încă îmi țiuie urechile.
A fost foarte intens, m-a speriat. Uitasem că nu era real.
- Este plin de adrenalină, nu? - Da.
- Pentru că era foarte tare. - Da.
Nu te poți abține. Începi să crezi că e real chiar dacă nu e.
Iar asta e vacanța ta?
- Da. - Da?
Mă distrez.
De ce nu te duci pe o insulă frumoasă din Caraibe?
Nu e chiar genul meu să stau pe o plajă.
Mă bucur că s-a terminat războiul. Sunt extenuat.
Mulțumesc băieți, tuturor participanților, șoferilor, proprietarilor.
Dar înțeleg de ce oamenii vin aici
pentru o experiență captivantă și multă adrenalină.
Dar nu sunt sigur că a face distractivă o parte groaznică a istoriei
este cea mai bună cale de a o înțelege și de a nu o repeta.
În mod clar asta nu e ideea mea de vacanță.
PADDOCK WOOD
După trei ore de condus spre vest sunt la 16 km Țara Galilor...
...în mijlocul celui mai pitoresc mediu rural englezesc.
Ce ar putea fi interesant pentru un turist negru?
Dar am auzit că în mijlocul acestei cutii de ciocolată e ascuns
cel mai neadecvat muzeu din lume al delictelor.
PUȘCĂRIA LITTLEDEAN DELICTE DE-A LUNGUL VREMII
CEA MAI RENUMITĂ ATRACȚIE A COMITATULUI
Ascunse într-o închisoare de 200 de ani,
colecțiile muzeului sunt descrise ca fiind deranjante...
...înfiorătoare și foarte ofensatoare.
ATENȚIE: DATORITĂ CONȚINUTULUI EXPUS
ATRACȚIA NU E RECOMANDATĂ COPIILOR
Vreau să aflu cine ar crea o astfel de colecție deranjantă.
Și care este scopul? Educațional sau doar pentru a șoca?
Andy, sunt David.
- David. Ești bine? - Încântat de cunoștință.
- Sunt bine. E un loc impresionant. - E diferit.
E ciudat să ai așa ceva în acest orășel drăguț și adormit.
Mai e faimos și pentru altceva?
Tot văd semne cu asta, ce altceva...
Nu cred că suntem faimoși, din contră.
Care e tema principală pentru că văd multe lucruri?
Locul unde binele și răul se ciocnesc. Rezumatul.
Deci este o colecție controversată.
Fiecare piesă din expoziție este...
este controversată prin aspect și formă.
Totul vine din pasiune?
Asta te pasionează?
Din nebunia mea, cred.
Sunt complet intrigat
și mă întreb ce exponate necesită așa semne de avertizare la intrare.
Dar Andy nu pierde vremea cu lucruri discutabile.
De unde l-ai luat? - Dintr-un magazin de modele. - Da.
Poate că nu-l prezint așa cum ar vrea unii
pentru că așa sunt eu, dar adevărul e, că bieții copii de culoare
și oamenii de culoare erau linșați de Ku Klux Klan.
După cum vezi, i-am pus împreună.
Să fiu sincer sunt așa uimit că nu știu ce să zic.
Este controversat, asta e sigur.
Dar apoi vezi păpușile negre cu Ku Klux Klan.
Ku Klux Klan ar fi evident deranjați de faptul că
sunt văzuți jucându-se cu păpuși negre.
Mulți oameni de culoare vor să-l vadă pentru că e parte a istoriei lor.
Este adevărul, nu-i așa?
Nu sunt sigur că Andy a prezentat partea asta a istoriei corect.
Chiar vrea să educe oameni sau doar să-i șocheze?
Toată închisoarea este ticsită de lucruri,
fără o ordine anume.
Lucrurile devin mai negre când îmi arată camera naziștilor.
Am o lampă făcută din piele de om.
Această piesă tulburătoare face parte din tabăra de concentrare a lui Andy.
Am testat-o și e chiar piele umană.
Este ceva odios, nu?
Pare nebunesc ca lumea să jupoaie efectiv piele de pe oameni
și să facă lămpi din ea.
Lampa este o nebunie,
dar e la fel și pentru Andy să o cumpere și s-o expună.
Uneori asta supără oamenii,
dar ai aceste diorame, pe care le-am pus împreună.
E o scenă a taberei morții.
- Le-ai făcut tu singur? - Da.
Ai aici o scenă de care mulți zic că e dezgustătoare.
Este, dacă vrei, scena unui viol.
Este exemplul tipic de la Auschwitz.
Ofițerii naziști ai taberei morții violau,
femeile evreice, iar asta s-a întâmplat.
În mod cert nu am mai văzut astfel de dioramă, ca să spun așa.
Și nu vei mai vedea, pentru că...
- Nu cred. - Prefer să fiu direct
iar... elementul adevărului și al faptelor este aici.
Înțeleg de ce oamenii sunt deranjați.
Pentru că este și licență creativă, nu?
Adică, tu le-ai făcut.
Dar s-a întâmplat.
Dar unele nu s-au întâmplat.
Din ce știu, Michael Jackson nu a fost în Germania nazistă,
și nici într-o tabără de concentrare.
Poate înregistrează istorie, dar clar inventează unele lucruri.
Tot mergând dintr-un coridor într-altul,
mă întreb dacă slăbiciunea lui Andy pentru criminalii în serie ar explica
de ce consumă așa mult timp și bani pe colecția asta.
Criminalii West erau cei mai recunoscuți în istoria Angliei.
Lângă casa lor s-au găsit 12 cadavre
când cuplul ucigaș a fost arestat în anul 1994.
Și cumva Andy a pus mâna pe ceva suveniruri din casa lor.
Cum reușește să le procure?
Ai intrat ilegal în casă sau...
Nu am spart casa. Mi s-a oferit acces.
- Din nou, nu pot... - Spune-mi ceva.
Nu. E un subiect de care nu pot vorbi.
Pentru cineva așa mândru de colecțiile lui,
Andy nu e dispus să spună cum le-a obținut.
Mă întreb: oare sunt reale?
Apoi, dintr-o dată, îmi spune că cineva l-a contactat azi
susținând că are cravata purtată de Fred West.
E uimitor ca în ziua în care te vizităm
cineva sună cu...
Cravata lui West, știi?
Andy crede că era cravata folosită de West
pentru a-și strangula unele victime.
Unde ai găsit-o? În casa bunicii?
Da. Avea ziarul și posterul.
Cum îți dai seama dacă e cravată sau...
bunica ta a văzut una similară și a cumpărat-o?
Da. Având în vedere că e veche probabil merită doar să miroși...
esența fadă a cravatei.
Chiar miroase a mucegai, a vechi.
Da, cu siguranță e veche. Sunt convins că e din acea perioadă.
În mintea mea, e cravata lui Fred West, iar tu tocmai ai mirosit-o.
- Cum te simți știind că... - Plăcut.
...acel om a purtat cravata asta?
Da, e ceva ciudat, dar pentru tine e o zi normală.
- Corect? - O zi normală de lucru.
Nu cred că mirositul este un test tocmai științific
și nu prea cred povestea.
Dar Andy îmi spune că înainte ca acest artefact să fie în muzeu
îi va face un test ADN.
De unde iei ADN-ul?
Unele persoane cu care colaborez în privat
mă ajută cu anumite țesături.
Deci nu poți spune de unde ai ADN-ul lui?
Nu mi-aș divulga niciodată privilegiații cercului închis.
Pentru că atunci când vorbești de cerc închis, sună foarte...
Dar nu știu dacă e sau nu legal.
Ce rost are să înșeli dacă ai sau conduci un muzeu?
Ce rost are să încerci să falsifici o achiziție?
Niciun rost.
Pentru a atrage oameni la muzeu.
Simțindu-mi îndoiala,
Andy e decis să dovedească că el și muzeul sunt autentici
arătându-mi cât de mult se extinde cercului lui închis.
Uitați-l pe Charles Bronson,
cel mai cunoscut și mai violent prizonier al Angliei.
S-a făcut chiar un film cu el.
Bronson este închis de 40 de ani,
dintre care 37 la izolare.
Delictele lui includ jaf armat, viol,
și sugrumarea unui gardian.
Andy spune că se cunosc de multă vreme.
Ești cu Bronson aici?
Da, eram la nunta lui.
Sunteți prieteni prin colecție?
E mândru să aibă operele expuse aici,
și vor rămâne aici.
- Tu prima. - Mulțumesc.
Vrând să-și dovedească autenticitatea...
...Andy a invitat-o pe logodnica lui Bronson să vină să ne întâlnească.
Cred că ești îndrăgostită de el, nu știu de ce, dar vrei să trăiești cu cineva cunoscut...
- ...ca fiind dezechilibrat uneori? - Da.
Dar asta chiar este o îngrijorare.
Nu mă îngrijorează pentru că...
Charlie e demodat, n-ar răni o femeie.
Nu s-ar gândi o clipă să-mi facă rău.
Ești îngrijorată de faptul că trebuie să consumi relația?
Când iasă din închisoare, mergem direct la hotel,
îți garantez că-l dau gata și face infarct.
- Moare. - Și a zis,
„Patruzeci de ani. Ies de aici, și tu mă omori într-o noapte.”
Imaginează-ți. Bietul de el.
Paula m-a lăsat să vorbesc la telefon cu Charles.
Gândul că vorbesc cu cel mai periculos prizonier al Angliei
mă umple de o combinație nebună de nervi și entuziasm.
- Sunt puțin agitat. - Gata?
Alo.
♪
♪ ♪
♪
Bună Charlie, sunt David. Mă bucur să vorbim.
Bună Dave, ce faci prietene?
Destul de bine. Eram puțin agitat. Așteptam să suni,
și aproape mă agitasem că urma să vorbim.
N-ar trebui să fii agitat de mine sau Paula.
Noi mâncăm doar pitici.
Charlie, am vorbit cu Paula azi despre cum v-ați cunoscut,
și cum a început relația voastră.
Mă întrebam care a fost prima ta impresie când ai ai văzut-o.
- Da. - Bine, am să-ți spun.
Când am întâlnit-o prima dată, când am văzut-o a luminat camera.
- Drăguț. - Frumoasă.
Cum am văzut-o mi-am zis
că mă voi însura cu ea.
E ca un înger venit în viața mea. Este minunată.
Mulțumesc. Drăguț din partea ta.
- Mersi, dragule. - Este adevărul.
Tot ce aud despre tine creează o imagine diferită
față de ceea ce știu despre tine din poveștile citite.
Vorbind cu tine acum pari
o persoană tare plăcută, un domn rezonabil.
Eu sunt primul care recunoaște, Dave,
că am fost un nesuferit, amice. Chiar am fost.
Am fost violent, îngrozitor.
Dar mă trezesc zilnic
- ...cu zâmbetul pe față. - Zâmbind.
Și sunt închis în cușca asta.
- Andy e acolo? - Da, sunt aici.
- Amice, ce faci? - Tu poartă-te bine în continuare și...
Da, fii puternic.
- Ce zici? - Contrat așteptărilor.
Acesta e adevăratul Charlie.
Andy și-a dovedit punctul de vedere. Cercul lui strâns e real.
Poate și lucrurile din muzeul lui sunt reale.
Poate chiar cravata aia mucegăită.
Am decis că acest loc este doar pentru stimulare.
Fie că sunt criminali violenți, ucigași în serie
sau doar niște sâni obraznici,
Andy e atras de lucruri diferite față de noi.
Presupun că poți spune că Andy e însuși un turist negru.
A investit foarte mult timp și bani în acest loc,
dar plec tot fără să știu de ce.
Nu cred că poți găsi o astfel de colecție nicăieri în lume.
Poate e un motiv suficient.
LITTLEDEAN
După atâta obscuritate și depravare am nevoie de relaxare.
Ca mulți alți britanici,
am călătorit spre sud circa 3200 de km, la Marea Mediterană,
în insula Cipru.
Aici avem soare, nisip și selfie-uri.
Paradisul perfect pentru relaxare.
Cipru e o fost colonie britanică
și a fost o destinație de vacanță populară europeană din anii 1950.
Dar în 1974 armata turcă a ajung în Cipru,
și, depinde cu cine vorbești, a invadat sau a eliberat insula.
A fost o aventură sângeroasă și a împărțit țara în două.
Prins la mijloc a fost resortul Famagusta,
unul dintre cele mai faimoase și mai luxoase destinații de vacanță.
Famagusta era preferata miliardarilor internaționali
dar a fost abandonat în timpul războiului și acum e un oraș fantomă.
Este complet izolat de armata turcă și nu poate fi vizitat.
Lucru care îl pune pe lista locurilor turistice negre.
Am venit în Cipru pentru a pătrunde în orașul interzis.
Îmi încep călătoria într-o cafenea în sud cu o vederea grozavă asupra țintei mele.
- Ce faci? - 'Neața.
Am venit să-ți văd observatorul.
- Am auzit că acesta e locul. - Cu plăcere.
Antonis a fugit de acasă din orașul fantomă și nu s-a mai întors.
A construit un punct observator în 1979.
Dacă urci aici, poți vedea Famagusta.
Chiar de la distanța asta mă surprinde cât de mare este.
Acesta era locul a 40,000 de oameni.
Este uimitor să te gândești că acum este gol și nimeni nu stă acolo.
- Se întinde peste tot, nu? - Da.
Deci tot ce vezi acum nu e locuit.
Civilii nu au voie înăuntru.
Va fi o provocare să intrăm acolo.
Doar atât mă pot apropia de aici,
și sunt trei zone militare între mine și orașul fantomă.
Cea mai aproape de mine e zona armatei cipriote.
Apoi e zona tampon a ONU.
Apoi, va trebui să trec zona armatei turcești.
E amuzant, am citit și am auzit de acest loc
și oarecum aveam ideea asta că pot intra cumva.
- Ce s-ar putea întâmpla dacă încerc? - Vei fi oprit de ONU.
Dacă nu te văd imediat
te vor vedea soldații din observatorul turcilor
te vor urmări să te aresteze sau te vor interoga.
Dacă mergem noaptea, când nu ne vede nimeni?
E pe răspunderea voastră.
V-ar putea împușca.
- Serios? - Desigur.
Nu am venit aici să fiu ucis.
dar cu siguranță e o cale de a intra în orașul fantomă
fără a deveni chiar eu o fantomă.
Va trebui să trec granița, așa că merg spre Nicosia,
cea mai împărțită capitală a lumii.
Aici, grecii și turcii locuiesc la doar câțiva metri,
separați de un zid.
Și cum poți aborda mai bine o fostă zonă de război dacă nu pe un Segway?
Ghidul nostru Andreas vrea să ne arate că sunt sigure.
E adevărat că cineva aflat pe un Segway a căzut de pe o stâncă?
Așa este? Ai auzit povestea?
- Da, e adevărat. - Da?
Da, dar a fost vina lui.
A mers pe o potecă îngustă
pe lângă un râu și a căzut în el.
- Un mod ciudat de a muri. - Sigur.
Alunecând prin oraș,
părțile vechi ale Nicosiei par să cadă.
Ești bine?
Scuze, nu te-am văzut.
- Ne-am ciocnit. - E bine.
Poate Segway-urile nu sunt așa sigure cât zice Andreas.
- Important e că suntem bine. - Da.
- Nicio grijă. - Bine că n-am fost eu.
- Asta e important. - Gata.
Din nou la drum, mergem în zona ONU care separă nordul de sud.
Oare vor vorbi cu noi dacă-i chemăm?
Nu cred.
- Nu? - Nu avem voie nici să...
să...
- Ce nu avem voie? - Să filmăm.
- Serios? - Da.
Salut.
Poți veni?
Vino puțin.
Vreau doar să știu ce fac..
Bună, ce faci?
Salut, d-lor. Vă avertizez cu nu aveți voie să filmați aici.
- Trebuie să... Fără camere. - Nu?
Sunt din Noua Zeelandă. Voiam doar să știu ce faceți.
Îți spun, dar după ce întoarceți camera.
Bine. O putem întoarce.
Soldatul ONU îmi spune
că armata Turciei e cam sensibilă
când cineva vrea să filmeze în zona tampon.
Acolo este un punct observator turcesc.
Bine.
- Vă rog. - Bine, doar un cadru.
Mi se pare cam exagerat deoarece invazia a fost acum 40 de ani.
Am mers într-o zonă mai pustie a graniței.
Ce aproape este dar tot departe.
Oamenii cred că se furișează dincolo să arunce o privire...
Nu.
- Nimeni? - Este foarte periculos.
Dacă am fi în Noua Zeelandă, fiind mai îndrăzneți,
cred că ne-am furișa puțin
doar să vedem. Nu ne place să nu putem merge undeva.
Oamenii au fost împușcați, deci...
Toată treaba cu împușcăturile cam taie din distracția de a te furișa.
Da, cred că dacă viața ți-e în pericol,
vezi lucrurile din altă perspectivă.
Ce a fost aia?
Trag în ceva.
Poftim?
Nu se întâmplă prea des asta.
Acolo sunt găuri lăsate de gloanțe?
Da. Sunt găuri de gloanțe peste tot în zona tampon.
Dintr-o dată lucrurile au devenit mai serioase.
Auzind acele focuri m-a făcut să înțeleg
cum era în timpul invaziei.
- Anna. - Bună.
Sunt David. Încântat să te cunosc.
Mă întâlnesc cu Anna. Ea a trăit în Famagusta înainte de război.
Cât de mult ați fost avertizați de invazie?
A venit un prieten și a bătut șa ușă spunându-i mamei:
„Am auzit că vor bombarda Famagusta.”
Deci a fost rapid? Ceva de genul: „Vor bombarda, să mergem.”
„Adunați-vă, urcați în mașină, trebuie să plecăm.”
Am lăsat casa deschisă.
Am lăsat o casă normală, un cămin.
- Urma să vă întoarceți. - Da, dar nu am făcut-o.
Anna m-a făcut să înțeleg că Famagusta
nu e doar o destinație de vis pentru turismul negru.
Era cândva casa ei.
A fost de acord să trecem granița în partea de nord
pentru a vedea orașul fantomă mai de aproape.
Dar este totodată și aniversarea invaziei din 1974,
iar tensiunile vor fi mereu la cote maxime.
A doua zi mergem în partea de nord, zona turcilor,
cu două camioane ONU vechi.
În anii trecuți au fost proteste în ziua aniversării,
iar echipa noastră ar prefera să facă altceva decât să vină cu noi.
Am ales ce-a mai proastă zi din an.
Îmi cer scuze.
Republica Turcă din Ciprul de Nord
e recunoscută doar de o țară, și anume Turcia.
Suntem pe cont propriu.
Acestea sunt pașapoartele. Mulțumesc.
Diplomatic vorbind, acum nu mai avem legătură cu restul lumii.
Sunt nerăbdător să fac o primă impresie bună.
Ești ocupat?
E liniște.
Aici David, a fost ce-a mai prietenoasă trecere de graniță întâlnită.
Sunt simboluri turcești peste tot.
E clar cine conduce.
Încă două steaguri mari.
Da, sunt peste tot. E o nebunie.
E clar unde suntem.
Pe măsură ce festivitățile ocupă străzile,
Anna mă duce pe un acoperiș pentru a vedea orașul fantomă.
Am ajuns.
Iar de acolo am prima ocazie să văd orașul de aproape.
E la doar câțiva metri.
Pare incredibil că atâtea clădiri,
hoteluri, apartamente, magazine și case,
- ...sunt goale. - Vânzând asta,
mă duce înapoi cu 43 de ani.
Este un exercițiu al...
abilității de a...
reține durerea.
Te-am văzut afectată când am urcat aici.
Da.
Acesta e orașul fantomă pentru care am venit,
dar nu mă așteptam la povestea asta.
Lucrurile devin interesante când decidem să filmăm afară.
- Sunteți turci? - Din Noua Zeelandă.
În clipa în care am scos camera poliția locală a venit la noi.
Au permis de filmare?
Dacă nu au, nu pot filma.
- Da, avem permise de presă. - Le putem vedea?
- Acesta, da? - Da.
Da.
Știi că lucrurile sunt serioase când ofițeri în civil
apar de nicăieri.
Aveți permisiunea să...
Nu e valabil pentru zonele de securitate.
Nu e zonă militată. Bine, ne oprim.
Suntem reținuți și duși la secția de poliție.
Aparent, e un delict chiar și filmarea orașului fantomă.
Aici nu sunt instantanee de vacanță.
După un interogatoriu stresant de trei ore am fost eliberați.
Ni s-a spus că s-a încheiat filmarea în Ciprul de Nord și să plecăm.
Nu sunt gata să renunț. Tot vreau să intru în oraș.
Nu pot vedea mare lucru, dar...
Poate e o prostie,
dar merg sub acoperire cu niște ochelari de spion,
să văd dacă pot ajunge e plaja de lângă orașul interzis.
Bine...
Sunt lăsat pe plaja unui resort chiar lângă orașul fantomă.
Peste tot sunt semne care-mi spun că nu se filmează.
ESTE INTERZISĂ FOTOGRAFIEREA ȘI FILMAREA
Dar sunt doar un turist care poartă niște ochelari suspicios de groși.
ȘEZLONGURI ȘI UMBRELE DE ÎNCHIRIAT
Pe plajă e un turn de pază, deci planul meu e să merg în apă.
Doar un călător cu un GoPro.
Acolo e turnul de pază,
iar pe toată lungimea asta este orașul fantomă.
Se întinde într-una.
Încep să înot către graniță crezând că acum sunt invizibil,
încă un înotător.
Acolo e granița.
Iată granița, niște geamanduri.
Trebuie doar să înot pe sub apă și ajung în orașul fantomă.
Sunt pe cale să mă scufund.
Am auzit un fluier.
E armata turcă și nu sunt prea bucuroși.
Bine.
Hei.
- Dă-mi aia. - Asta?
Dă-mi-o.
- Noi doar... - Acum mergem la poliție.
- La poliție? - Da.
Nu avem voie să filmăm?
Da. Înțelege, te rog.
- Dă-mi asta. - De ce?
Te rog, dă-mi-o. Mergem la poliție.
Era ultima mea șansă de a intra în Famagusta. Ei vor să nu vadă nimeni orașul fantomă.
Îți zic să vi aici. De ce? Nu asculți.
- Pentru ce? - Scuze, nu am ochelarii.
- Nu ai ochelarii, nu? - Nu-i am.
Sincer, nu am știut. Bine. Scuze, nu vrem probleme.
După câteva replici, am voie să plec...
[...]
- ...cât timp șterg filmarea. - Da, putem șterge. Am șters filmarea dar am rcuperat-o.
Când am venit în Cipru,
credeam că va fi ceva aventură să intru în Famagusta,
dar situația din jurul orașului fantomă
e mult mai complicată decât îmi imaginam.
Este o amintire urâtă a unei invazii violente,
care a împărțit o țară în două de mai bine de 40 de ani.
Presupun că trebuie să accept că această destinație
nu poate fi accesată.