EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg er en journalist fra New Zealand som undersøker mørke turistreisemål.
Steder som er berømte på grunn av død og katastrofer.
Så det virker rart at jeg er på stranda.
Sand, brune kropper...
...og meg med midtskill og veldig flotte dykkebriller.
Men dette er ingen vanlig strand.
-Gi deg det? -Gi meg dette.
-Vi bare... -Nei, vi skal til politistasjonen.
-Politistasjonen? -Ja.
Og dette er ingen vanlig ferie.
På denne reisen skal jeg til Europas mørke turistreisemål.
På middelhavsferieøya Kypros vil jeg bryte meg inn i en forbudt by.
-Hva om vi drar om natta? Ingen ser oss. -Du kan bli skutt.
I Storbritannia drikker jeg med nazister.
Vi er de slemme folka.
Og jeg besøker verdens mest forstyrrende museum.
-Du vet det er ganske rart? -Hvorfor kom du?
Du måtte ikke.
Jeg er David Farrier, og denne reisen er rarere en jeg kunne tenkt meg.
Jeg starter på landet i England,
førtiåtte kilometer sørøstover fra London, i byen Paddock Wood.
Takk!
De sier krig er et helvete, men ikke for denne gjengen.
For mange briter er det en mørk turistreise
i deres egen bakhage.
Jeg er på en gård i Kent, på noe jeg vil kalle en mørk turistfestival.
Den kalles krigens Glastonbury
og er verdens største krigsrekonstruksjon.
Åtti tusen mørke turister kommer hit hvert år
for å late som de er soldater fra forskjellige kriger, sider og tider.
De ser ikke bare på.
Mange tar ei ukes fri fra jobben for å henge i gjørma.
Jeg skjønner ikke tiltrekningen, men jeg forstår mer
om jeg selv blir litt skitten.
Jeg har meldt meg som soldat for å delta i et stort liksomslag.
Hei! Er dette "Til helvete og tilbake"?
Jeg er i kompaniet "Til helvete og tilbake".
Briter som later som de er amerikanere under annen verdenskrig.
Av med den rosa shortsen før slaget.
Jeg skal vurdere det.
Klesstilen min har gjort meg til en outsider.
Jeg håper Dan, en tidligere soldat
og mannen som skal få meg gjennom dette,
tar meg litt mer på alvor.
Hva kler jeg meg som? Hvem er jeg?
Det er en nydelig krisebærfarge vi har. Ned fra skuldra.
-Nei, nei. 101st Airborne. -Ok.
Hvem skal vi kjempe mot?
Du kjemper mot SBG, Second Battle Group.
-Ok. -Tyskere.
-Så vi slåss mot naziene. -Man vil jo ikke
involvere SS og sånt noe. Det er bare tyske soldater.
Ok.
Dette er første gang jeg opplever politikken i krigsrekonstruksjoner.
Dan understreker forskjellen mellom nazistpartiet
versus det tyske folk og hæren deres.
Så jeg bør visst ikke bruke ordet "nazier", men heller "tyskere".
Det er en ganske stor hakekorsbærende elefant i rommet.
Etter å ha lært riktig etikette rundt omtale av fienden,
må jeg bli kjent med min side. Uten den rosa shortsen
håper jeg medsoldatene forklarer dragningen mot å sitte i et gjørmehull.
Jeg er mer passende kledd.
-Kom hit, kompis. -Det er ganske...
Det er rart at man ikke får ha mobiler.
Man bare lever sånn i helgen. -Ja. -Det regner, vi er i et hull.
-Jepp. -Og dette er gøy?
-Ja. -Dette er...
Å løpe rundt og skyte folk er ikke så ille.
Det er slaget vi venter på.
Vi kommer til det. Vi tyvstarter ikke.
Men det er jo en rar måte å tilbringe helgen på.
Alle forbereder seg på det store slaget i morgen,
der jeg får drepe noen tyskere.
Jeg går med på å få litt ekstra trening.
Dette er "moroa" de brukte feriedagene på.
Det er nok best om du enten sitter i midten...
-Ja. -...som jentene gjør.
Hva? Greit?
La oss heie på ham!
Heia!
-Fortsett, kom igjen! -Bra jobba!
-Press på! -Kom igjen!
Rull deg rundt!
Gå for frontlinja. Akkurat der!
Fjeset hans er litt rent. Gjør det igjen.
Sånn, ja.
Takk, dere.
Etter moroa er jeg gjørmete som fy.
De ville vel kalt det autentisk.
Og naturen hjelper oss med regn,
så jeg får oppleve fullt ut hvor elendig krigen var.
Vi har ingen dusjer, så jeg drar til kantina for å varme meg,
der jeg ser at naziene...
...tyskerne serverer maten.
Er det vanlig at tyskerne lager mat til amerikanerne i dette scenarioet?
Ingen er tyske, eller amerikanske. Vi er folk.
Uniformen betyr ikke at vi ikke er venner.
Det er ikke krig lenger. Det er Hollywood.
Alle kler seg ut. Det er bare... Det er en lek.
En lek.
Tusen takk.
Med en varm tallerken tysk mat drar jeg tilbake til kampfellene mine
og prøver å komme til bunns i politikken rundt naziene.
Det er interessant, for det er historie,
og vi rollespiller, så man må ha begge sider.
-Du må skjønne... -Ingen vil jo være nazi.
Dette er temaet alle ligger unna, bare i tilfelle.
Det kan tolkes på et vis som krenker andre. Det vil man ikke.
Det er en slags Catch-22.
De vil at alt er så autentisk som mulig,
men må unngå de ubeleilige delene av historien.
Vi skal liksom være amerikanere.
Måten vår lages av nazier.
-De er tyskere. -Du spiser italiensk... Tyskere.
Du spiser italiensk pizza.
Alt er logisk. Helt normalt.
Drikkingen fortsetter utover kvelden,
og jeg vil ikke bruke det unevnelige ordet,
men der står to nederlendere i SS-uniformer.
Ingen kan vel nekte for at de er nazier?
SS spilte en kjemperolle i noen av de verste humanitære forbrytelsene
begått under annen verdenskrig.
Særlig folkedrapet på seks millioner jøder.
Det er ulovlig å bare gå med SS-uniformer i Tyskland.
Men her står de
smilende og drikkende med alle, som om det er Oktoberfest.
Og ingen har noe imot det.
Får dere mye oppmerksomhet?
Du vil ikke vite.
For jeg så dere der inne, og folk kom til dere.
Jeg tror folk reagerer på uniformen på hver sin måte.
Jeg vet ikke. Og kvinnene
reagerte ærlig talt bare positivt.
Alle slags reaksjoner, og alle var positive.
I baren i går måtte vi ta av hakekorsbåndene.
De sa det var et politisk uttrykk.
-Men du har det her oppe. -Ja.
Jeg ville ikke skape noe oppstyr,
så jeg sa: "Ok, vi tar dem av oss."
Dette er vel... det eneste stedet dere kan kle dere sånn.
-Ja. -Riktig.
Hva ville dere gjort om dere gikk sånn hjemme?
-Jeg ville gjemt meg. -Ja.
For du kan ikke gå med...
Av respekt for alle der, ville jeg ikke gått sånn overhodet.
-Og vi ville blitt arresterte. -Det er ulovlig. Vi ville ikke gjort det.
Det er noe unikt dere kan gjøre her.
Ja, men ikke der. Vi vil ikke krenke noen. Vi vil ikke spre det uniformen står for.
-Skjønner du? -Selvsagt.
Jeg vil være tydelig.
De virker hyggelige,
men det er noe jeg ikke har skjønt ennå.
Er det mulig å gjenskape dette uten å tolerere de fæle delene?
Er det visse ting vi bare ikke bør bringe tilbake?
I dag er festivalens klimaks.
Et enormt slag der jeg kjemper mot tyskerne...
...eller naziene, eller hva man enn skal kalle dem her.
Jeg kan ikke holde denne.
Våpnene er ekte og ble brukt under annen verdenskrig.
Vi skyter tomhylser, men hva om noen putter i ei kule ved et uhell?
Hva om den fusker og eksploderer?
Litt kvalm. Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg er kjempenervøs, og dette er ikke engang en ekte krig.
Så starter det bare. Greit. Helvete.
Det er vel sånn kriger starter. Ingen advarer deg.
Det så høylytt.
-Klar. -Fy faen.
Med svette i øynene kan jeg ikke engang se hvem jeg skyter på.
Se opp. Tistel.
Alle er i rollene sine nå, bortsett fra meg. Jeg har bare panikk.
Se opp for tyskere i gresset.
Jeg liker ikke krig.
Kom igjen, løp!
Det er bare mot slutten jeg ser publikum
og husker at dette bare er på liksom.
Ikke skyt.
Men enkelte tar rollene sine veldig på alvor.
Hun er død.
Ja, det er nok over.
Gudskjelov at det er over.
Det var mitt livs lengste og mest frenetiske 20 minutter.
Vi ble fortalte at vi vant, men hvem ser det?
Ørene mine suser ennå.
Det var så intenst. Jeg ble redd. Jeg glemte at det var uekte.
-Et adrenalinkick, hva? -Det slår til.
-Fordi det er så høylytt. -Ja.
Man begynner å tro det er ekte, selv om det ikke er det.
Og dette er ferien din?
-Ja. -Ja?
Det er moro.
Hvorfor ikke dra til ei vakker øy i Karibia?
Å sitte på ei strand gjør ingenting for meg.
Jeg er glad for at krigen er over. Jeg er utslitt.
Takk, dere. Alle som var med, de som kjørte, kjøretøyeierne.
Men jeg ser hvorfor folk kommer hit
for å dykke ned i noe og få et adrenalinkick.
Men jeg vet ikke om det å gjøre en stygg del av historien artig
er den beste måten å forstå den på eller unngå gjentakelser.
Det er helt klart ikke min type ferie.
Tre timers kjøring vestover, så er jeg 16 km unna grensa til Wales,
midt i de mest pittoreske landlige omgivelser i England.
Hva kan være av interesse for en mørk turist her?
Jeg har hørt at det midt i dette konfekteskebildet
fins verdens mest politisk ukorrekte lovbruddsmuseum.
LITTLEDEAN FENGSEL LOVBRUDD GJENNOM TIDENE
LANDETS MEST OMTALTE, EKSTRAORDINÆRE ATTRAKSJON
Skjult i et 200 år gammelt fengsel,
beskrives museets samling som forstyrrende,
gyselig og svært krenkende.
GRUNNET EKSPLISITT INNHOLD PASSER ATTRAKSJONEN IKKE FOR BARN
Jeg vil finne ut hvem som ville skapt en så opprørende samling.
Og er formålet å utdanne, eller er det sjokkverdi?
Andy, jeg er David. Hyggelig å møte deg.
-Alt vel? -Bare bra. Dette er imponerende.
-Annerledes. -Uvanlig å ha i en liten, rolig by.
Er den den kjent for noe annet?
Jeg ser dette på skiltene.
Jeg tror vi heller er beryktede.
Hva er hovedtemaet? For jeg ser mye forskjellig.
Kollisjonen mellom godt og ondt, i et nøtteskall.
Samlingen er veldig splittende.
Alt som stilles ut, er kontroversielt på noe vis.
Og alt er noe du har en lidenskap for?
Galskapen min, antar jeg.
Jeg er veldig fascinert...
...og lurer på hva for en utstilling trenger så mange advarsler ved døra.
Men Andy sløser ikke tid før han vise meg de tvilsomme greiene.
Hvor finner du noe sånt?
-I en modellbutikk. -Akkurat.
Jeg presenterer det nok ikke slik de fleste vil,
for sånn er jeg, men fakum er at stakkars små svarte barn
og svarte mennesker ble lynsjet av Ku Klux Klan.
Som du ser, har jeg stilt dem sammen.
Jeg er ærlig talt så forbløffet at jeg ikke vet hva jeg skal si.
Det er helt klart kontroversielt.
Men så ser man karikaturdukkene med Ku Klux Klan.
Ku Klux Klan ville selvsagt blitt irriterte
av å bli sett med dukkene.
Mange svarte vil se det fordi det er en del av historien deres.
Det er konfronterende, er det ikke?
Jeg vet ikke om Andy har presentert historien riktig. Prøver han å utdanne folk eller sjokkere dem?
Hele fengselet er stappfullt av ting
uten tydelig orden.
Og ting blir enda mørkere når Andy viser meg nazirommet sitt.
Det er en lampeskjerm av menneskehud.
Denne opprørende tingen er en del av Andys konsentrasjonsleirutstilling.
Jeg fikk den testet. Det er ekte menneskehud.
Forferdelige saker, hva?
Det virker sinnssykt at folk ville dratt huden av noen
og lagd lampeskjermer.
Lampeskjermen er sinnssyk,
men det virker like ille at Andy kjøpte den og stilte den ut.
Dette opprører folk av og til,
men vi har disse dioramaene, som vi har satt sammen.
En scene fra en dødsleir.
-Du lagde disse selv? -Jeg lagde dem.
Vi har enda en scene folk sier er motydelig.
Dette er en voldtektsscene.
Dette er et typisk eksempel på Auschwitz, for eksempel.
Nazioffiserene i dødsleirene voldtok
jødiske kvinner. Det skjedde.
Jeg har helt klart aldri sett et sånt diorama, for å si det sånn.
Og du ser det aldri noe annet sted.
-Nei. -Jeg vil at det er hardtslående,
og at elementet av sannhet og fakta er der.
Jeg skjønner at folk syns dette er krenkende.
For det er jo også kreativ lisens.
Du lagde det jo.
Men det skjedde.
Men noe av dette skjedde ikke.
Så vidt jeg vet, var Michael Jackson aldri i Nazi-Tyskland,
og i alle fall ikke i en konsentrasjonsleir.
Han nedtegner kanskje historien, men han finner helt klart på visse ting.
Idet jeg vandrer gjennom korridorene,
lurer jeg på om Andys fascinasjon for seriemordere kan gi et hint
om hvorfor han bruker så mye tid og penger på samlingen.
West-drapene var de mest beryktede i britisk historie.
Totalt 12 lik ble funnet begravd i og rundt huset deres
da morderparet endelig ble arresterte i 1994.
Og Andy klarte på noe vist å få tak i suvenirer fra hjemmet deres.
Hvordan får han tak i dette?
-Brøt du deg inn i huset eller...? -Nei, jeg ble gitt tilgang.
-Jeg kan ikke... -Gi meg noe.
Nei, dette er noe jeg ikke kan prate om.
FRED WESTS SPADER
Til å være så stolt av samlingen sin
er ikke Andy lysten på å avsløre hvordan han fikk tak i tingene.
Er noe av det ekte?
Plutselig sier han at noen dukket opp i dag
og hevdet å ha et slips Fred West gikk med.
Det er utrolig at på dagen vi kommer,
så dukker noen opp med...
...Wests slips.
Andy sier slipset sikkert ble brukt av West
til å kvele noen av ofrene hans.
-Hvor fant du slipset? Hos bestemora di? -Ja, med avisa og utklippet.
Hvordan finner du ut om det er slipset eller bare...
...et lignende et som bestemora di kjøpte?
Aldersmessig kan man lukte den mugne...
...essensen av slipset.
Det lukter muggent. Det lukter gammelt.
Ja, det er helt klart gammelt. Det er nok fra den perioden.
Jeg mener det er Fred Wests slips, og du luktet nettopp på det.
-Hvordan føles det å vite... -Hyggelig tanke.
...at han gikk med det slipset?
Ja, det er en rar greie, men bare en vanlig dag for deg.
-Ikke sant? -En vanlig dag på kontoret.
Jeg syns ikke en luktetest er særlig vitenskapelig,
og jeg tviler på historien.
Men Andy sier at før artefakten ender opp i museet,
må den gjennom en DNA-test.
Hvor får du DNA-et hans fra?
Det er noen folk jeg har kontakt med privat
som hjelper meg med visse tekstiler.
Så du kan ikke si hvor du får DNA-et hans fra?
Jeg avslører aldri den indre sirkelen.
For når du nevner den indre sirkelen, virker det...
Jeg vet ikke om det er legitimt.
Hva er poenget med å prøve å lure folk om du eier eller driver et museum?
Hva er poenget med å forfalske en anskaffelse?
Ingen vits.
For å få folk inn i museet.
Han merker tvilen
og er nå bestemt på å bevise at han og museet er genuine,
ved å vise meg hvor langt hans indre sirkel strekker seg.
Charles Bronson,
Storbritannias mest beryktede og voldelige fange.
Folk har til og med lagd denne filmen om ham.
Bronson har sonet i over 40 år.
Trettisju av dem på isolat.
Han har begått væpnede ran, overfall
og har kvalt en fengselsdirektør.
Og Andy sier de er gamle venner.
Er det du og Bronson?
Ja, det var da jeg dro i bryllupet hans.
Er dere venner gjennom samlingen?
Han er veldig stolt av at kunsten hans henger her,
og her skal den forbli.
-Du først. -Takk.
For å bevise legitimiteten sin
har Andy invitert Bronsons nyeste forlovede, Paula, for å møte oss.
Jeg tror på at du er forelsket i denne mannen, men vil du bo med noen som er kjent
-for å bli ustabil til tider. -Ja.
Men det er en virkelig fare. Det uroer ikke meg, for Charlie er gammeldags.
Han har aldri gjort en kvinne vondt. Han ville aldri gjort meg noe.
Uroer du deg for at du må fullbyrde dette forholdet?
Når han slipper ut, drar vi rett på hotell.
Jeg tør vedde på at han får et hjerteinfarkt.
-Død. -Og han sier:
"Førtitre jævla år og du dreper meg med én natt."
Bare tenk deg. Stakkaren.
Paula lar meg være med på sin ukentlige telefonsamtale med Charles.
Tanken på å prate med landets farligste forbryter
fyller meg med en sprø blanding av nerver og spenning.
-Jeg er litt nervøs. -Er du klar?
Hallo.
Hei, Charlie. Det er David. Hyggelig å prate med deg.
Hei, David. Hvordan har du det, kompis?
Bare bra, jeg har vært nervøs. Vi har ventet på samtalen,
og jeg ble nesten nervøs av tanken på å prate med deg.
Aldri vær nervøs for meg eller Paula.
Vi spiser bare pygméer.
Jeg har pratet med Paula i dag om hvordan dere møttes,
og hvordan forholdet deres startet.
Jeg lurte på hva førsteinntrykket ditt var av henne?
-Ja. -Greit, jeg skal si det.
Da jeg først så henne, lyste hun opp rommet.
-Så fint. -Vakker.
Så snart jeg så henne, tenkte jeg: "Jeg gifter meg med henne."
Hun er som en engel som kom inn i livet mitt.
Takk. Det var snilt av deg.
-Takk, elskling. -Det er sant.
Alt jeg hører om deg tilsier noe annet enn det jeg har lest om deg tidligere.
Nå virker du
som en hyggelig, fornuftig herremann.
Jeg skal være først til å innrømme
at jeg var en skikkelig jævel. Det var jeg.
Jeg var voldelig, forferdelig.
Men hver dag våkner jeg
-med et smil om munnen. -Smil.
Og jeg er innelåst i et faens bur.
-Er Andy der? -Det er jeg.
-Gamle venn, hvordan går det? -Fortsett å oppføre deg godt, så...
Ja, bare vær sterk.
-Hva syns du? -Ikke som forventet.
Det er den ekte Charlie.
Så Andy beviste poenget sitt. Hans indre sirkel er ekte.
Og kanskje alt som er i museet også er ekte.
Kanskje til og med det mugne slipset.
Jeg har kommet frem til at stedet dreier seg om spenning.
Om det er voldelige forbrytere, seriemordere
eller et par spretne pupper,
tiltrekkes Andy av ting vi ikke skal tiltrekkes av.
Man kan vel si at Andy selv er en mørk turist.
Han har brukt utrolig mye tid og penger på dette stedet...
...men jeg drar uten å vite hvorfor.
Jeg tror ikke man finner en sånn samling noe annet sted i verden.
Kanskje det er grunn nok.
Etter alt mørket og råttenskapen, trenger jeg hvile.
Så som mange andre briter,
reiser jeg 320 mil sørover til Middelhavet.
Til øya Kypros.
Her er det bare sol, sand og selfier.
Det perfekte paradis å slappe av i.
Kypros er en tidligere britisk koloni
og har vært et populært feriereisemål siden femtitallet.
Men i 1974 kom den tyrkiske hæren i land på Kypros,
og avhengig av hvem du prater med, invaderte de eller befridde øya.
Det var en blodig affære som delte landet i to deler.
Fanget i midten var strandområdet Famagusta,
et av de mest kjente og glamorøse feriereisemålene i Middelhavet.
Famagusta var en favoritt blant internasjonale jetsettere,
men ble forlatt under krigen og er nå en spøkelsesby.
Den er avskåret av den tyrkiske hæren og ingen får dra dit.
Derfor er den selvsagt på den mørke turismelista.
Jeg har kommet til Kypros for å bryte meg inn i den forbudte byen.
Jeg starter ferden på en kafé i sør med flott utsikt over målet mitt.
-Hvordan går det? -Morn.
Jeg vil til utsiktspunktet.
-Man må visst hit. -Velkommen.
Antonis flyktet fra hjemmet sitt i spøkelsesbyen og har aldri returnert.
Han bygde dette utsiktspunktet i 1979.
Går du dit, kan du se Famagusta.
Selv på denne avstanden er det overraskende stort.
40 000 menneskern bodde her.
Det er utrolig å tenke på at det nå er helt tomt, og ingen bor der.
-Det bare strekker seg utover. -Ja.
Alt du ser av byen, er ubebodd.
Ingen sivile får gå inn.
Å komme seg inn blir en utfordring.
Jeg kommer ikke nærmere herfra,
og det er tre militærsoner mellom meg og spøkelsesbyen.
Nærmest er den kypriotiske hærsonen.
Så har vi FN-buffersonen.
Og til slutt må jeg krysse den tyrkiske hærsonen.
Jeg har lest og hørt om stedet,
og jeg trodde jeg kanskje kunne komme meg inn.
-Hva ville skjedd om jeg prøvde? -FN ville stoppet deg.
Ser ikke de deg, vil du straks
se soldater fra den tyrkiske utposten
komme for å arrestere eller forhøre deg.
Hva om vi drar om natta, når ingen ser oss?
De vil si det er på egen risiko.
Du kan bli skutt.
-Er det sant? -Selvsagt.
Jeg kom ikke for å bli drept,
men det må være mulig å komme seg inn i spøkelsesbyen
uten å selv bli et spøkelse.
Jeg må krysse grensa, så jeg drar til Nikosia,
verdens siste delte hovedstad.
Her bor grekere og tyrkere noen meter unna hverandre,
adskilte med en vegg.
Og hvordan takler man en tidligere krigssone om ikke på en segway?
Vår guide, Andreas, vil vise hvor trygge de er.
Er det sant at eieren av Segway kjørte en segway utfor et stup?
Er det sant? Hørte du det?
-Det er sant. -Er det?
Ja, men det var hans feil.
Han kjørte på en smal sti...
...på ei klippe langs ei elv og falt i elva.
-En morsom død. -Ja visst.
Mens jeg glir gjennom byen, ser de gamle delene av Nikosia ut som de smuldrer opp.
Går det bra?
Unnskyld, jeg så deg ikke.
-Vi krasjet. -Det går bra.
Kanskje segwayer ikke er så trygge som Andreas sier.
-Det viktige er at alle er uskadde. -Ja.
-Slapp av. -Bra det var deg.
-Det er det viktige. -Greit.
Tilbake på sporet støter vi på buffersonen som deler nord og sør.
-Prater de med oss om vi roper? -Tror ikke det.
-Ikke? -Vi får ikke engang...
-Hva får vi ikke gjøre? -Lage film.
-Er det sant? -Ja.
Hallo.
Kan du komme hit?
Bare kom hit litt.
Jeg vil bare vite hva de gjør.
Hvordan går det?
Hei. Jeg vil informere om at dere ikke får filme her.
-Dere må... -Får vi ikke filme?
Jeg kom fra New Zealand. Hva gjør dere her?
Jeg kan si det, men snu kameraene.
Ok. Vi kan snu oss.
FN-soldaten forteller
at den tyrkiske hæren ikke liker
at noen filmer buffersonen.
Det er et tyrkisk obervasjonspunkt.
Bra.
-Alle sammen. -På rad og rekke.
Det virker litt overdrevent, siden invasjonen skjedde for 40 år siden.
Vi drar til en mer forlatt del av grensa.
Så nært, men så fjernt.
Folk sniker seg vel over for å ta en titt?
Nei, nei.
-Ingen? -Det var veldig farlig.
I New Zealand er vi ganske frekke. New Zealandere ville bare sneket seg inn
fordi vi ikke liker å høre at vi ikke får lov.
Folk ble skutt og drept, så...
Ja, greia med å bli skutt ødelegger moroa ved å snike seg inn.
Ja, om livet ditt er i fare,
ser du ting fra et annet ståsted.
Hva var det?
De skyter noe.
Skyter noe?
Sånt noe skjer ikke ofte.
Er det kulehull der oppe?
Ja, det er kulehull overalt rundt buffersonen.
Ting virker plutselig mer alvorlige.
Å høre skuddene gir meg lyst til å forstå
hvordan invasjonen egentlig var.
-Anna. -Hei.
Jeg er David. Hyggelig å møte deg.
Jeg møter Anna, som bodde i Famagusta før krigen.
Hvor godt varsel fikk dere før invasjonen?
En venn banka på døra og sa til mamma:
"Vi har hørt rykter om at de skal bombe Famagusta."
Så det gikk fort? "Det skal bombes. Vi drar."
"Ta deg sammen. Inn i bilen. Vi må dra."
Vi forlot huset åpent.
Vi forlot et vanlig hus, en vanlig husholdning.
-Dere skulle jo tilbake. -Ja, men det skjedde aldri.
Anna har fått meg til å innse at Famagusta
ikke bare er et drømmested for mørk turisme.
Det var hennes hjem en gang.
Hun går med på å dra til Nord-Kypros med meg,
så jeg kommer enda nærmere spøkelsesbyen.
Men det er også årsdagen for invasjonen i 1974,
og stemningen vil være svært anspent.
Neste dag drar vi til det tyrkiske nord
i et par gamle FN-biler.
Tidligere år har det vært protester på årsdagen,
og teamet vårt vil helst gjøre alt annet enn å bli med oss.
Vi valgte bokstavelig talt årets verste dag.
Beklager det.
Nord-Kypros' tyrkiske republikk
anerkjennes kun av ett land: Tyrkia.
Vi er på egen hånd.
Og det er alle passene våre. Takk.
Vi er avskåret fra resten av verden, diplomatisk sett.
Så jeg vil gjøre et godt inntrykk.
Travel dag?
Travel...? Stille.
Det var den vennligste grensekrysningen jeg har opplevd.
Det er tyrkiske symboler overalt. Det er åpenbart hvem som hersker.
To store flagg til.
De er overalt. Det er sprøtt.
Man tar ikke feil av hvor man er.
Idet militærfeiringer tar over gatene,
tar Anna meg med til et tak med utsikt til spøkelsesbyen.
Vi er framme.
Og på taket får jeg min første sjanse til å se byen på nært hold.
Den er bare noen meter unna.
Det virker utrolig at så mange bygninger,
hoteller, leiligheter, butikker og hjem,
-bare står tomme. -I mine øyne
tar dette meg med 43 år tilbake.
Det er en øvelse for ens...
...evne til...
...å holde tilbake smerte.
Jeg så at det påvirket deg da du kom opp hit.
Ja.
Dette er spøkelsesbyen jeg kom for,
men jeg forventet ikke historien som fulgte den.
Ting blir interessante når vi velger å filme litt utenfor.
-Tyrkisk? -Fra New Zealand.
Så snart vi tar frem kameraet, kommer lokalpolitiet.
Har de tillatelse?
Har de ikke det, får de ikke filme.
-Ja, vi har mediapass. -Får vi se dem?
-Dette, ikke sant? -Ja.
Ja, ja.
Man vet ting er alvorlige når sivilkledt politi
kommer ut av det blå.
Dere har tillatelse til...
Den gjelder ikke sikkerhetssoner.
Å, den gjelder ikke militærsoner. Ok, vi slutter.
Vi tas med til den lokale politistasjonen.
Det er visst en forbrytelse å bare filme spøkelsesbyen.
Her tar man ikke feriebilder.
Etter tre stressende timer i et forhørsrom løslates vi.
Vi får beskjed om at filmingen i Nord-Kypros er over, og at vi bør dra.
Jeg vil ikke gi opp. Jeg vil fortsatt inn i byen.
Jeg kan ikke se noe, men...
Det er kanskje dumt,
men jeg tar på meg spionbriller til $ 30
for å se om jeg kan snike meg inn på stranda ved siden av den forbudte byen.
Ok, dette...
Jeg slippes av ved et strandhotell ved siden av spøkelsesbyen.
Det er skilt overalt som sier at jeg ikke bør filme.
FORBUDT Å TA BILDER OG VIDEO
Men jeg er bare en turist med mistenkelig tykke briller.
SOLSENG OG PARASOLL TIL LEIE
Det er et vakttårn på stranda, så planen er å gå i vannet.
Bare en reiseblogger med en GoPro.
Det er vakttårnet.
Og hele denne strekka er spøkelsesbyen.
Den strekker seg så langt øyet ser.
Jeg svømmer mot grensa i den tro at jeg nå er usynlig,
bare enda en svømmer.
Der er grensa.
Og der er grensa. Bare noen flytende bøyer.
Jeg må bare svømme under den og inn i spøkelsesbyen.
Jeg skal til å dykke under.
Jeg hørte ei fløyte.
Det er den tyrkiske hæren, og de er ikke fornøyde.
Greit.
-Gi med det. -Gi deg det?
Gi meg dette.
-Vi bare... -Vi drar til politistasjonen.
-Politistasjonen? -Ja.
Får vi ikke filme?
Du forstår, ja.
-Gi meg det. -Hvorfor?
Gi meg dette. Vi skal til politistasjonen.
Dette var min siste sjanse til å nå Famagusta. De vil virkelig ikke at noen ser spøkelsesbyen.
Jeg ba deg komme hit. Hvorfor hører du ikke etter?
-Hvorfor? -Beklager, jeg har ikke brillene mine.
Jeg har ikke brillene mine.
Vi visste det ikke. Beklager. Vi vil ikke ha noe trøbbel.
Etter litt godsnakking får jeg dra...
Du må slette dette.
-...om jeg sletter opptaket. -Ja, vi kan slette dette. Vi slettet opptaket, men vi gjenopprettet det.
Da jeg kom til Kypros,
trodde jeg det ville bli et eventyr å nå Famagusta,
men situasjonen rundt spøkelsesbyen er mer komplisert enn jeg tenkte meg.
Det er en stygg påminnelse om en voldelig invasjon
som har splittet et land i to i over 40 år nå.
Jeg må nok akseptere at dette reisemålet
simpelthen ikke kan nås.