NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Olen uusseelantilainen toimittaja.
Tutkin synkän turismin kohteita, kuolemasta ja tuhosta tunnettuja paikkoja.
Vaikuttanee siis oudolta, että olen rannalla.
Hiekkaa, rusketusta ja minä keskijakauksella viehkeissä uimalaseissa.
Tämä ei kuitenkaan ole tavallinen ranta.
Anna se minulle.
-Menemme poliisiasemalle nyt. -Poliisiasemalleko?
Eikä tämä ole tavallinen loma.
Tällä matkalla kierrän synkän turismin kuumia kohteita Euroopassa.
Välimeren lomasaarella Kyproksella yritän murtautua kiellettyyn kaupunkiin.
-Entä yöllä, kun kukaan ei näkisi? -Voit saada luodista.
Iso-Britanniassa juon natsien kanssa.
Olemme tosipahiksia.
Ja vierailen maailman hämmentävimmässä museossa.
-Kai ymmärrät, että tämä on tosi outoa. -Miksi sitten tulit? Ei sinun tarvinnut.
Olen David Farrier. Reissusta tulee paljon oudompi kuin osasin kuvitella.
MAKAABERIT MATKAKOHTEET
EUROOPPA
ENGLANTI
Aloitan matkani Englannin maaseudulta,
Lontoosta 50 km kaakkoon pienestä Paddock Woodin kylästä.
Kiitos!
Sotaa kutsutaan helvetiksi mutta ei tälle väelle.
Briteille tämä on synkän turismin loma omalla takapihalla.
Olen maatilalla Kentissä, eräänlaisilla synkän turismin festareilla.
Tämä sodan Glastonbury on maailman suurin sotilaallinen uudelleenesitys.
Vuosittain saapuu 80 000 synkkää turistia -
ja tekeytyy sotilaiksi eri sodissa, eri puolilla ja eri aikoina.
Eivätkä he vain katso sivusta. Moni ottaa viikon lomaa hengatakseen mudassa.
En ymmärrä viehätystä. Paras tapa ottaa selvää on liata itsensä.
Osallistun täysmittaiseen leikkiselkkaukseen sotilaan roolissa.
Oletteko te To Hell And Backin porukkaa?
Minut on laitettu To Hell and Back -kompaniaan,
USA:n sotilaita toisessa maailmansodassa esittävään brittijoukkoon.
-Heivaa pinkit shortsit ennen taistelua. -Harkitsen asiaa.
Tyylitajuni on paljastanut minut ulkopuoliseksi.
Toivon mukaan entinen brittisotilas Dan, joka vastaa opastuksestani,
ottaa minut tosissaan.
Keneksi oikein pukeudun?
Saat hienon kirsikanpunaisen olkapäät paljastavan asun.
Ei vaan. 101. maahanlaskudivisioona.
Ketä vastaan taistelemme?
Toista taistelujoukkoa vastaan. Saksalaisia.
Otamme natseista mittaa.
Siihen SS-kuraan ei ole syytä takertua. He ovat vain saksalaissotilaita.
Tämä on ensikosketukseni sodan uudelleenesittämiseen.
Dan korostaa eroa natsipuolueen ja saksalaissotilaiden välillä.
Minun ei pitäisi puhua natseista vaan saksalaisista.
Aikamoinen hakaristiä kantava virtahepo olohuoneessa.
Opittuani etiketin vihollisesta puhumiseen on aika luoda siteitä omalla puolellani.
Ilman pinkkejä shortseja -
toivon kanssasotilaiden kertovan, mikä mutakuopassa istumisessa viehättää.
Asuni on nyt sopivampi.
Liity seuraan.
Outoa, että kännykänkäyttö on kielletty. Viikonloppu eletään vain tätä.
Sataa ja olemme kuopassa. Tämäkö on hauskaa?
Näin on.
Ihmisten ampuminen ei ole hullumpaa.
Taisteluahan me kaikki odotamme.
Pääsemme siihen aikanaan.
On tämä silti outo tapa viettää viikonloppua.
Kaikki valmistautuvat huomisen suurtaisteluun,
jossa pääsen tappamaan saksalaisia.
Suostun ylimääräiseen harjoitukseen.
He ovat säästäneet lomansa tätä "hauskuutta" varten.
On parasta, jos istut keskellä, David, kuten tytöt.
Mitä? Selvä.
Kannustetaan häntä.
Hyvä! Hyvä! Hyvin menee! Eteenpäin!
Ryömi! Eturintamalle!
Kasvot ovat liian puhtaat. Uusiksi.
-No niin. -Kiitos.
Hauskuuden jälkeen olen mutainen sotku.
Kai tämä on heistä autenttista.
Kaatosateen muodossa luonto auttaa minua kokemaan sodan kurjuutta täysin rinnoin.
Suihkuja ei ole, joten suuntaan ruokalaan lämmittelemään.
Huomaan, että natsit... saksalaiset tarjoilevat ruoan.
Kokkaavatko saksalaiset täällä tavallisesti amerikkalaisille?
Kaikki me olemme vain ihmisiä. Olemme kavereita univormusta huolimatta.
Emme ole enää sodassa. Se on Hollywoodia.
Täällä ristiinpukeudutaan, naamioidutaan. Tämä on leikkiä.
Kiitos.
Palaan taistelukamujeni joukkoon kuuman saksalaismuonani kera.
Yritän ottaa selvää natseja koskevasta käytännöstä.
Olemme tekemisissä historian kanssa ja leikkiä varten tarvitaan molemmat puolet.
Kukaan ei halua olla natsi.
Kaikki yrittävät välttää aihetta varmuuden vuoksi.
Näkemykset saattavat loukata muita. Sitä ei haluta.
Eräänlainen catch-22.
Kaiken on oltava autenttista, mutta epämiellyttävää historiaa vältellään.
Esitämme amerikkalaisia, natsit tarjoilevat ruokaa.
-Saksalaiset. -Aivan. Syöt italialaista pizzaa.
Ihan järkeenkäypää.
Juominen jatkuu iltamyöhään.
En halua käyttää mainitsematonta sanaa,
mutta paikalla on kaksi hollantilaista SS-univormuissa.
Ei kai kukaan voi kieltää, että he ovat natseja?
SS oli vastuussa toisen maailmansodan pahimmista humanitaarisista rikoksista.
Etenkin kuuden miljoonan juutalaisen joukkomurhasta.
Saksassa SS-univormuun pukeutuminen on laitonta.
Ja täällä sitä ollaan, hymyillään ja kipataan kuin Oktoberfesteillä konsanaan.
Ketään ei tunnu hetkauttavan.
-Saatko paljon huomiota? -Et halua tietää.
Ihmiset näyttivät lähestyvän sinua.
Ihmiset reagoivat univormuun eri tavoin.
Totta puhuen kaikki naiset reagoivat myönteisesti.
Kaikenlaisia reaktioita, kaikki positiivisia.
Eilen baarissa meidän oli riisuttava hakaristinauhat.
Ne koettiin poliittisena kannanottona.
Sinullahan on hakaristi tässä.
En halunnut aiheuttaa kohtausta, joten suostuin ottamaan sen pois.
Tämä luultavasti on ainoa paikka, jossa voit pukeutua noin.
Näin on.
Mitä tekisit, jos pukeutuisit näin kotipuolessa?
Piiloutuisin. Kunnioittaakseni muita ihmisiä, en pukisi tätä ollenkaan.
Lisäksi se on kielletty. Meidät pidätettäisiin.
-Mutta emme edes tekisi niin. -Tämä on siis erikoistilanne?
Mutta siellä emme. Emme halua loukata muita.
Emme yritä edistää univormun takaista sanomaa.
Haluan tehdä sen selväksi.
Vaikuttavat kivoilta tyypeiltä, mutta yksi kysymykseni on vailla vastausta.
Voiko tätä kaikkea esittää uudelleen ilman pahojen puolien hyväksyntää?
Pitäisikö joitain asioita vain olla tuomatta takaisin?
Tänään on festivaalin huippuhetki.
Suurtaistelun uudelleenesitys, jossa otan mittaa saksalaisista -
tai natseista tai miten heitä haluttiinkaan kutsua.
Kuinkahan tätä pidellään?
Käytämme oikeita toisessa maailmansodassa käytettyjä aseita.
Ammumme paukkupanoksilla. Entä jos joku vahingossa käyttää oikeaa ammusta?
Entä jos se jumiutuu ja ampuu takaisin?
Voin hieman pahoin.
Hermostuttaa hemmetisti, eikä ole edes oikea sota.
Sitten se alkaa. No niin. Hittolainen.
Niin kai sodat tapahtuvat. Kukaan ei varoita etukäteen.
Kamala mekkala.
-Valmista. -Voi hemmetti.
Hikeä silmissä en edes näe, ketä ammun.
Varo.
Takiainen.
Kaikki ovat syvällä roolissaan, paitsi minä. Olen vain paniikissa.
Varo saksalaisia ruohikossa.
En tykkää sodasta.
Tule, liikettä!
Vasta lopun häämöttäessä huomaan katsojat -
ja muistan tämän olevan vain esitystä.
Älä ammu.
Jotkut vain ottavat roolinsa kovin tosissaan.
Hän on kuollut.
Se taisi olla siinä.
Luojan kiitos. Se on ohi.
Elämäni pisin ja kiihkein 20 minuuttia.
Meidän kerrotaan voittaneen, mutta kuka tietää?
Korvat soivat edelleen.
Pelkäsin aikalailla. Unohdin, ettei se ollut totta.
-Adrenaliini purkautuu, eikö vaan? -Koska on niin hemmetinmoinen meteli.
Sitä alkaa pitää todellisena vaikkei se olekaan.
-Näinkö vietät lomasi? -Juu. Täällä on hauskaa.
Miksi et matkannut Karibian saarelle?
Rannalla istuminen ei oikein innosta.
Onneksi sota on ohi. Olen puhki.
Kiitos kaikille, uudelleenesittäjille, autonajajille ja -omistajille.
Täältä tullaan hakemaan mukaansatempaavaa kokemusta ja adrenaliiniryöppyä.
En vain ole varma, onko historian kaameuksilla huvittelu -
paras tapa ymmärtää niitä ja estää niitä toistumasta.
Se ei ainakaan vastaa omaa käsitystäni lomasta.
Kolmen tunnin ajo länteen ja saavun 16 km Walesin rajalle -
keskelle kuvankauneinta englantilaista maaseutua.
Mikä synkkää turistia mahtaisi houkutella täällä?
Kaiken siirappisuuden keskelle on kuulemma kätketty -
maailman poliittisesti epäkorrektein rikosmuseo.
LITTLEDEANIN VANKILA CRIME THROUGH TIME -MUSEO
MAAN PUHUTUIN ERIKOINEN NÄHTÄVYYS
Kaksisataavuotiseen vankilaan kätketyn museon kokoelmat järkyttävät,
hirvittävät ja loukkaavat syvästi.
VAROITUS: KUVAMATERIAALIN VUOKSI EI SOVELLU LAPSILLE
Haluan selvittää, kuka keräisi niin häiritsevän kokoelman.
Onko tarkoituksena kouluttaa vai puhtaasti vain järkyttää?
Andy, olen David. Mukava tavata.
-Vaikuttava paikka. -Erilainen.
Epätavallinen asia tälläisessa uneliaassa pikkukylässä. Tunnetaanko kylää mistään muusta?
Emme ole tunnettuja vaan pahamaineisia.
Mikä on pääteema? Näen monia kiinnostavia juttuja.
Hyvän ja pahan kohtaaminen. Kokoelma siis jakaa mielipiteitä.
Kaikki näytteille asetettu on jollain tapaa kiistanalaista.
Ja ne kumpuavat intohimoistasi?
Niin, hulluudestani kaiketi.
Kiinnostaa, mikä näyttelyssä vaatii näin tiukkoja varoituskylttejä.
Andy ei kitsastele kyseenalaisen materiaalin kanssa.
-Miten keksit tehdä jotain tällaista? -Hommasin tämän mallikaupasta.
En esitä näitä tavalla, joka olisi useimpien mieleen. Sellainen minä olen.
Ku Klux Klan lynkkasi tummia lapsiraukkoja ja aikuisia.
Olen tuonut heidät yhteen.
Olen niin ällistynyt, että en tiedä mitä sanoa.
Kiistanalaista takuulla.
Näet myös Ku Klux Klanin tummien nukkejen kanssa.
Heitä takuulla ärsyttäisi, että heidän esitetään leikkivän tummilla nukeilla.
Moni tummaihoinen haluaa nähdä. Se on heidän historiaansa.
Tämä synnyttää vastakkainasettelua, eikö vain?
Andy ei ole tainnut esitellä historiaa totuudenmukaisesti.
Pyrkiikö hän opettamaan vai järkyttämään ihmisiä?
Vankila on katosta lattiaan väärällään kamaa ilman sen selvempää järjestystä.
Natsihuoneessa asiat käyvät sitäkin synkemmiksi.
Tässä on ihmisnahasta tehty lampunvarjostin.
Tämä ahdistava esine kuuluu keskitysleirinäyttelyyn.
Testasin sen. Se on oikeaa ihmisnahkaa.
Inhottavaa.
Sekopäistä, että joku irrottaisi nahan ja tekisi siitä lampunvarjostimia.
Lampunvarjostin on sekopäinen mutta sen esillelaitto tuntuu yhtä hirveältä.
Tämä järkyttää ajoittain ihmisiä. Olemme tehneet nämä dioraamat.
Tässä on keskitysleirikohtaus.
-Olet tehnyt nämä itse? -Kyllä.
Myös tuota raiskauskohtausta pidetään kuvottavana.
Tämä on tyypillinen esimerkki vaikkapa Auschwitzista.
Natsien kuolemanleirien virkamiehet raiskasivat juutaisnaisia.
En ole ennen nähnyt tällaista dioraamaa.
Etkä näekään, koska...
-Enpä usko. -Haluan sen purevan.
Totuusperä löytyy myös.
Pystyn ymmärtämään, miksi tämä koetaan loukkaavana.
Käytät luovaa vapautta. Sinähän teit tämän.
Mutta se tapahtui.
Osa ei tapahtunut.
Käsittääkseni Michael Jackson ei ollut natsi-Saksassa, saati keskitysleirillä.
Hän saattaa taltioida historiaa. mutta osa on ilmeistä sepitettä.
Harhaillessani käytäviä pitkin -
pohdin, josko Andyn heikkous sarjamurhaajia kohtaan selittäisi,
miksi kokoelmaan on käytetty niin paljon rahaa ja aikaa.
Westien murhat ovat Britannian historian pahamaineisemmat.
Yhteensä 12 ruumista löydettiin haudattuna talon lähistöltä,
kun murhaajapariskunta pidätettiin 1994.
Jotenkin Andy pääsi käsiksi heidän kotinsa tuliaisiin.
Kuinka hän on hommannut kaiken?
-Murtauduitko taloon vai... -En. Minut päästettiin sinne.
-En voi... -Paljasta edes jotain.
En voi puhua aiheesta.
Kokoelmastaan ylpeäksi henkilöksi Andy ei mielellään puhu hankintatavoista.
Onko mikään tästä edes todellista?
Yllättäen hän kertoo, että paikalle on ilmaantunut henkilö,
joka väittää tuoneensa Fred Westin käyttämän kravatin.
Uskomatonta, että vierailumme aikana tänne saapuu joku -
Westin kravatin kanssa.
Andy sanoo, että West on luultavasti kuristanut uhreja kravatilla.
Löysit sen isoäitisi luota?
Niin, lehtileikkeleen kera.
Miten päättelit, että tämä on se kravatti -
eikä vain samanlainen kravatti, jonka isoäitisi on ostanut?
Iän puolesta kravatissa on homehtunut haju.
Haisee homehtuneelle, vanhalle.
Olen vakuuttunut, että se on näiltä ajoilta.
Mielestäni tämä on Fred Westin kravatti. Haistoit sitä juuri. Miltä tuntuu...
Miellyttävä ajatus.
...että se mies piti tätä kravattia?
Outo juttu mutta peruspäivä sinulle.
Tavallinen toimistopäivä.
Hajutesti ei vaikuta järin tieteelliseltä. Kertomus epäilyttää.
Andy kertoo, että ennen kuin uusi esine pääsee museoon, siitä otetaan DNA-testi.
Mistä saat hänen DNA:nsa?
Olen yksityisesti tekemisissä sellaisten henkilöiden kanssa,
jotka auttavat vaatteiden osalta.
Et siis voi kertoa, mistä saat hänen DNA:nsa?
En koskaan paljastaisi mitään sisäpiirietuuksia.
Kun puhut sisäpiiristä, kuulostaa ihan... Mietityttää, onko sitä olemassa.
Mitä järkeä museonjohtajan olisi petkuttaa?
Mitä järkeä hankintoja olisi väärentää? Ei mitään.
Jotta museossa vierailtaisiin enemmän.
Epäilykseni aistiva Andy on nyt päättänyt todistaa museotoimintansa aitouden.
Hän osoittaa, kuinka pitkälle sisäpiiri ulottuu.
Tässä Charles Bronson, Britannian pahamaineisin ja väkivaltaisin vanki.
Hänestä on tehty elokuvakin.
Hän on ollut kaltereiden takana 40 vuotta, joista 37 vuotta eristyksessä.
Rikoksiin kuuluu aseistettu ryöstö, pahoinpitely, vanginvartijan kuristaminen.
Andyn mukaan heidän historiansa juontaa pitkälle.
Oletko tuossa Bronsonin kanssa?
Olen, hänen häissään.
Tunnetko hänet keräilyjesi kautta?
Hän on ylpeä, että hänen taidettaan on täällä esillä. Se myös pysyy.
-Sinä ensin. -Kiitos.
Legitimiteettinsä todistamiseksi -
Andy kutsuu Bronsonin viimeisimmän morsiamen tapaamaan meitä.
Rakastat häntä takuulla jostain syystä,
mutta haluat elää henkilön kanssa, joka tunnetaan hulluuskohtauksistaan.
Se on todellinen huolenaihe.
Se ei huoleta minua. Charlie on vanhan koulukunnan miehiä.
Hän ei ole koskaan satuttanut naista. Hän ei satuttaisi minua.
Huolettaako, että ette suhteessanne pääse harrastamaan seksiä?
Kun hän pääsee ulos, menemme suoraan hotelliin.
Vannon että hoitelen hänet sydänkohtauksen partaalle.
Hän kiroaisi, että selvisi 43 vuotta vankilassa ja tapan hänet yhdessä yössä.
Paula antaa minun osallistua viikottaiseen puheluun Charlesin kanssa.
Jännittää jutella maan vaarallisimman vangin kanssa.
-Olen vähän hermona. -Oletko valmis?
Haloo.
Hei, Charlie, David tässä. Mukava jutella.
Hei, Dave. Miten menee, vanha kamu?
Hyvin. Olen vähän hermostunut. Olemme odottaneet soittoa.
Kanssasi jutteleminen alkoi jännittää.
Sinun ei tarvitse hermoilla minua tai Paulaa. Syömme vain pygmejä.
Olen jutellut Paulan kanssa tänään, kuinka tapasitte ja kuinka juttunne alkoi.
Millainen ensivaikutelmasi oli tavatessanne?
Minäpä kerron.
Kun ensikertaa iskin silmäni häneen, hän valaisi koko huoneen.
-Kivasti sanottu. -Kaunista.
Ajattelin heti, että aikoisin naida hänet.
Hän on kuin elämääni astunut enkeli.
-Kiitos. Kauniisti sanottu. -Tarkoitan sitä.
Kaikki sinusta kuulemani on ristiriidassa aiemmin lukemieni juttujen kanssa.
Jutellessasi kanssani vaikutat mukavalta herrasmieheltä.
Myönnän, että olin todellinen paskiainen. Väkivaltainen, kamala.
Mutta herään joka aamu hymy kasvoilla.
Olen lukittuna hemmetin häkkiin. Onko Andy siellä?
-Minä tässä. -Vanha kamu, miten menee?
Käyttäydy kunnolla. Pysy lujana.
-Mitä sanot? -Odotin muuta.
Se oli todellinen Charlie.
Andy on todistanut väitteensä. Sisäpiiri on todellinen.
Ehkä museokama on todellista myös.
Ehkäpä homehtunut kravattikin.
Paikassa tuntuu olevan kyse kutkutuksessa.
Olipa kyse väkivaltarikollisista, sarjamurhaajista -
tai terhakoista rinnoista,
Andy on viehättynyt asioista, joista ei pitäisi olla.
Andya itseään voisi kutsua synkäksi turistiksi.
Hän on käyttänyt paikkaan valtavasti aikaa ja rahaa.
Lähden tietämättä miksi.
Tällaista kokoelmaa tuskin löytyy mistään muualta.
Ehkä siinä on tarpeeksi syytä.
Kaiken synkkyyden ja turmeluksen jälkeen kaipaan lepoa ja virkistystä.
Monien brittien tavoin matkaan 3 000 km etelään Välimerelle Kyproksen saarelle.
Aurinkoa, hiekkaa, selfietä.
Täydellinen paratiisi rentoutumiseen.
Kypros on Britannian entinen siirtomaa -
ja eurooppalaisten suosima lomakohde 1950-luvulta lähtien.
Vuonna 1974 Turkin armeija nousi maihin -
ja riippuen, keneltä kysytään, valloitti tai vapautti saaren.
Se oli verinen kohtaaminen, joka jakoi maan kahtia.
Keskellä on Famagustan rantakohde,
yksi Välimeren tunnetuimmista ja hohdokkaimmista lomakohteista.
Famagusta oli kansainvälisen seurapiirin suosiossa,
mutta se hylättiin sodan aikana. Nyt se on haamukaupunki.
Turkin armeija pitää sitä täydellisessä eristyksessä.
Siksi se kuuluu synkän turistin toivelistalle.
Saavun Kyprokselle livahtaakseni kiellettyyn kaupunkiin.
Aloitan matkani kahvilasta, josta on loistavat näköalat kohteeseeni.
-Mitä kuuluu? Tulin näköalapaikalle. -Tervetuloa.
Antonis pakeni kodistaan haamukaupungista eikä koskaan palannut.
Hän rakensi näköalapaikan 1979.
Tästä näkee Famagustan.
Jopa näin kaukaa olen yllättynyt sen suuruudesta.
Se oli aikoinaan 40 000 asukkaan koti.
Uskomatonta, että se on nykyisin täysin autio ja asumaton.
Se ulottuu kauas.
Koko kaupunki on asumaton. Siviilejä ei päästetä sinne.
Sinne pääsemisestä tulee haasteellista.
Tätä lähemmäs en pääse täältä käsin.
Minun ja haamukaupungin välillä on kolme sotilasaluetta.
Lähin niistä on kyproslainen sotilasalue.
Sitten on YK:n puskurivyöhyke.
Lopulta minun on astuttava Turkin sotilasalueelle.
Luin ja kuulin paikasta. Takaraivossani ajattelin, että pääsisin sinne jotenkin.
-Mitä tapahtuisi, jos yrittäisin mennä? -YK pysäyttäisi sinut.
Elleivät he huomaa sinua, näkisit Turkin tähystyspaikan sotilaat.
He kuulustelisivat tai pidättäisivät sinut.
Entä jos menisimme yöllä, kun kukaan ei näkisi?
Sanotaan, että omalla vastuulla. Voisit tulla jopa ammutuksi.
-Todellako? -Ehdottomasti.
En tullut tänne kuollakseni,
mutta jotenkin haamukaupunkiin on päästävä joutumatta haamuksi itse.
Minun on ylitettävä raja, joten suuntaan Nicosiaan,
maailman viimeiseen jaettuun pääkaupunkiin.
Kreikkalaiset ja turkkilaiset elävät metrien päässä toisistaan,
muurin erottamina.
Mikä parempi tapa tutustua aiempaan sota-alueeseen kuin Segway.
Oppamme Andreas vakuuttaa niiden turvallisuudesta.
Onko totta, että Segwayn omistaja ajoi sillä jyrkänteeltä alas?
On se totta. Mutta se oli hänen omaa syytään.
Hän kulki kapeaa jokijyrkännettä pitkin ja putosi jokeen.
Hassu tapa kuolla.
Kaupungin läpi soljuessamme Nicosian vanhat osat näyttävät musertuvan.
-Oletko kunnossa? -Anteeksi, en huomannut sinua.
Kolaroimme.
Segway ei taidakaan olla niin turvallinen.
Pääasia että olemme kunnossa.
Onneksi se olit sinä eikä minä. Se on pääasia.
Suuntaamme YK:n puskurivyöhykkeelle, joka erottaa pohjoisen ja etelän.
-Juttelisivatko he meille? -En usko.
Emme saisi edes...
-Emme saisi mitä? -Filmata.
-Niinkö? -Niin.
Hei.
Voitko tulla tänne? Edes hetkeksi.
Haluan vain tietää, mitä he tekevät. Hei, miten menee?
Tulin ohjeistamaan, että ette voi kuvata puskurivyohykkeellä.
Niinkö? Olen Uudesta-Seelannista. Halusin tietää, mitä teette.
-Voin kertoa, mutta käännä kamera pois. -Se onnistuu.
YK:n sotilas kertoo, että Turkin armeija suhtautuu herkästi alueella kuvaamiseen.
Tuossa on Turkin näkötorni.
Hyvä.
-No niin kaikki. -Yhteen jonoon.
Tuntuu käsittämättömältä, kun valtauksesta on kulunut yli 40 vuotta.
Siirrymme rajan hylätympään kohtaan.
Niin lähellä mutta kaukana.
Ihmiset mahtavat kurkkia nähdäkseen vilauksen...
Ei, ei. Se oli todella vaarallista.
Uudessa-Seelannissa kurkkisimme varmasti, koska olemme niin röyhkeitä.
Emme tykkää, jos joku kieltää menemästä jonnekin.
Ihmisiä ammuttiin, joten...
Ampuminen tavallaan vie hauskuuden kurkkimiselta.
Jos oma elämä on vaarassa, asioita katsoo eri näkökulmasta.
Mikä se oli?
Jossain ammutaan. Näin ei tapahdu usein.
Ovatko nuo luodinreikiä?
Ovat. Puskurivyöhyke on niitä täynnä.
Asiat vaikuttavat äkisti paljon totisemmilta.
Laukausten kuuleminen saa minut kiinnostumaan hyökkäyksestä.
Anna. Olen David. Mukava tavata.
Tapaan Annan, joka asui Famagustassa ennen sotaa.
Kuinka paljon sinua varoitettiin hyökkäyksestä?
Ystävä tuli kotiini ja kertoi äidilleni -
kuulleensa huhuja, että Famagustaa aiottiin pommittaa.
Se oli siis nopeaa. Kaupunki pommitetaan, mennään.
"Kamppeet kasaan, autoon, menoksi."
Jätimme talon, tavallisen huushollin.
-Tehän aioitte palata. -Niin mutta emme koskaan palanneet.
Anna saa minut tajuamaan, että Famagusta ei ole jokin synkän turistin unelmakohde.
Se oli aikoinaan hänen kotinsa.
Hän suostuu ylittämään rajan pohjois-Kyprokseen kanssani -
ja saattamaan minut lähemmäs haamukaupunkia.
On 1974 valtauksen muistopäivä. Jännitteet ovat huipussaan.
Seuraavana päivänä matkaamme turkkilaiseen pohjoiseen -
YK:n vanhoilla kärryillä.
Viime vuosina muistopäivän aikaan on protestoitu.
Kuvausryhmämme tekisi mitä muuta tahansa kuin tulisi mukaamme.
Olemme valinneet vuoden pahimman päivän. Pahoittelut.
Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan on tunnustanut vain yksi valtio, Turkki.
Olemme omillamme.
Siinä on kaikki passimme. Kiitos.
Meidät on nyt diplomaattisesti katkaistu muulta maailmalta.
Haluan tehdä hyvän ensivaikutelman.
Kiireinen päivä? Kiireisen hiljainen.
Se oli ystävällisin rajanylitys, mihin olen törmännyt.
Turkkilaisia symboleja on joka puolella. Ei epäilystäkään kuka pitää ohjia.
Kaksi suurta lippua.
Niitä on kaikkialla, hullua.
Ei voi erehtyä, missä ollaan.
Kun sotilasjuhlinnat valtaavat kadut,
Anna vie minut katolle, josta näkyy haamukaupunkiin.
Täällä ollaan.
Katolla saan ensimmäisen tilaisuuden nähdä kaupunki läheltä.
Se on vain metrien päässä.
Uskomatonta, että niin monet rakennukset, hotellit, asunnot, kaupat ja kodit -
ammottavat tyhjyyttään.
Tämän näkeminen vie minut 43 vuotta taaksepäin.
Se harjoittaa... kykyä...
...kestää kipua.
Näin, että tänne tulo liikutti sinua.
Tätä haamukaupunkia varten tulin, mutta en odottanut sen mukana tullutta tarinaa.
Asiat ottavat kiinnostavan suunnan, kun päätämme kuvata ulkona.
-Turkkilainen? -Uudesta-Seelannista.
Otamme kameran esiin ja paikallispoliisi on heti kimpussa.
Onko heillä lupa?
He eivät voi kuvata ilman lupaa.
-On meillä lehdistökortit. -Saanko nähdä?
Tässä näin.
Asiat ovat vakavalla tolalla, kun siviilipoliisit ilmestyvät tyhjästä.
Sinulla on lupa...
Se ei kelpaa turva-alueille.
Tämä ei ole sotilasalueelle. Selvä, lopetamme.
Meidät pidätetään ja viedään paikalliselle poliisiasemalle.
Ilmeisesti jopa haamukaupungin kuvaaminen on rikos.
Täältä ei ole lomakuvia.
Kolmen stressaavan tunnin jälkeen kuulusteluhuoneessa meidät vapautetaan.
Kuvaamiset pohjois-Kyproksella on kuulemma kuvattu ja meidän olisi poistuttava.
En ole valmis luovuttamaan. Haluan kaupunkiin silti.
En näe mitään, mutta...
Mahdollisesti typerää mutta aion laittaa 30 dollarin vakoojalasit päähän -
ja suunnata rannalle kielletyn kaupungin viereen.
Minut jätetään rannalle aivan haamukaupungin tuntumaan.
Joka puolella kyltit kieltävät ehdottomasti kuvaamasta.
KUVAT JA KUVAAMINEN KIELLETTY
Mutta olenhan vain turisti epäilyttävän paksut lasit päässä.
AURINKOVARJOJA VUOKRALLA
Rannalla on vartijan torni, joten aion mennä veteen.
Matkabloggari vedenkestävällä kameralla.
Tuo on vartijan torni ja tuolla haamukaupunki.
Näyttää jatkuvan loputtomiin.
Alan uida rajaa kohti. Uskon, että olen nyt näkymätön, uimari muiden joukossa.
Siinä raja nyt on.
Raja on pelkkiä kelluvia poimuja.
Minun on vain uitava ali haamukaupunkiin.
Olen sukeltamassa.
Vihellys.
Se on Turkin armeija eikä se ole iloinen.
Selvä.
Hei.
-Anna se minulle. -Anna mikä?
-Olimme vain... -Ei. Menemme poliisiasemalle nyt.
Emmekö saa kuvata?
Sitten mennään. Sinä ymmärrät.
-Anna tämä minulle. -Miksi?
Anna se. Menemme poliisiasemalle.
Tämä oli viimeinen tilaisuuteni päästä Famagustaan. Kenenkään ei haluta nähdä haamukaupunkia.
Sanon, että tule tänne. Et kuuntele.
-Anteeksi. Minulla ei ole lasejani. -Ei laseja vai?
Emme tosissaan tienneet. Anteeksi. Emme halua aiheuttaa ongelmia.
Nopean puhetuokion jälkeen saan lähteä kunhan tuhoan materiaalin.
Voimme tuhota sen.
Tuhosimme materiaalin mutta palautimme sen.
Tullessani Kyprokselle ajattelin, että Famagustaan pääseminen olisi seikkailu.
Tilanne haamukaupungin ympärillä on paljon kuvittelemaani monimutkaisempi.
Se on ruma muistutus väkivaltaisesta valtauksesta,
joka on halkonut kaupunkia yli 40 vuotta.
On vain hyväksyttävä, että kohde on ulottumattomissa.