EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Jag är David Farrier, journalist från Nya Zeeland som utforskar mörka turistmål.
Platser som är kända för död och katastrofer.
Den här gången åker jag till Kazakstan
där jag träffar en mörk turist av den hårda skolan...
Du ska inte dö.
Jag hoppas att vi når andra sidan med livet i behåll.
...för att kolla in en av världens mest atombombade platser.
-Är det verkligen säkert? -Andas bara inte in.
Det här är på allvar.
Jag åker till den stängda staden Bajkonur, det sovjetiska rymdprogrammets högkvarter.
Och jag förklär mig
för att ta mig in i den märkliga, paranoida republiken Turkmenistan.
Om jag säger nåt kritiskt om regimen eller regeringen...
Låt helst bli.
Man säger inget negativt, för de kanske lyssnar.
Man sätter journalister i fängelse. Det är läskigt.
Allt går inte som planerat.
CENTRALASIEN
Jag åker till Centralasien, till fem länder som slutar på "stan".
Turkmenistan, Uzbekistan, Tadzjikistan, Kirgizistan och Kazakstan.
Tidigare delar av Sovjetunionen, men nu kända för excentriska ledare
extrem korruption och hemlighetsmakeri. Perfekta mörka turistmål.
Jag börjar i det största landet, Kazakstan.
Ett land med en dödlig kärnvapenhistoria.
Kazakstan är världens nionde största land, lika stort som hela Västeuropa.
Det är också en av världens mest atombombade platser.
Mellan 1949 och 1989
detonerade Sovjetunionen hundratals kärnvapen här.
Kärnvapenproven gjordes i största hemlighet under kalla kriget
i ett område som kallas "polygonen".
Jag vill se hur det sönderbombade landskapet ser ut 30 år senare
och ta reda på hur årtionden av kärnvapenprov har påverkat invånarna.
Jag reser med en mörk turist av den hårda skolan.
Andy!
Andy Dury är byggarbetare från England och har fru och två barn.
Men Andy lever ett dubbelliv som äventyrare.
Han har tillbringat 25 år med att resa till krigszoner runt om i världen.
Vad är det med att resa till krigszoner som... Vad är det?
På min senaste resa blev vi anfallna av IS. Det var ganska häftigt.
Vid fronten i Kirkuk, och...
-Det blev ett massanfall. -Och för dig var det som...
-Jag ville inte dö. -...som en kick?
Jag ville inte dö, men adrenalinet är beroendeframkallande.
Andys beroende har tagit honom till krigszoner i Somalia,
Pakistan, Syrien
Nordkorea, Afghanistan och Irak. Vi kan bli beskjutna av krypskyttar när som helst.
Ner med huvudet.
Här är det precis lika farligt, det är bara det att det inte syns.
Det är det fina med strålning.
Trots faran är jag och Andy på väg mot mitten av provområdet.
-Det tar över en dag att köra dit. -Jag har läst på.
Jag vet till och med vad den första bomben kallades: Joe One, efter Josef Stalin.
-Lite historia. -Det har varit på min lista.
Det är en sak att läsa om det och en helt annan att komma hit.
Precis så är det. Jag vill inte se en dokumentär om det. -Man är nyfiken och vill se det själv. -Ja.
-Herregud... -Titta.
Jag kan inte köra rakt längre.
Kör inte av vägen, är du snäll.
Den här vägen är ganska hemsk.
-Jag vill inte att du dör här. -Tack.
Jag hoppas att vi når andra sidan med livet i behåll.
Det här är ett typiskt kazakstanskt problem.
Efter en maratonkörning kommer vi äntligen till Kurtjatov.
Äntligen hemma.
Staden ligger nära provsprängningsområdet.
Det var en av Sovjetunionens hemligaste platser.
Det finns inte många hotell i den här delen av världen.
Vi ska checka in.
Den här vägen?
Jag förväntade mig inte Ritz...
Korridoren är inte alls olycksbådande.
...men jag förväntade mig inte Bates Motel heller.
Det är ganska...
Det är bra.
Snygg dekor.
Modern tv.
-Vad mer kan man begära? -Den går upp...
-Det är några fläckar där... -Det blir bra.
Vi pratar inte mer om fläckarna.
För nån som turistar i krigszoner är Andy förvånansvärt välfriserad.
Jag upptäcker hans hemlighet.
Du har ett antal olika produkter här. Så håret är ganska viktigt för dig?
-Ja. -Använder du hårtork?
-När du vaknar? -Varje morgon.
-Och sen har du olika hårprodukter. -Det är vax till före hårsprejen.
-Så du börjar med det? -Ja.
Det är viktigt att se bra ut.
Det är tydligt att Andy gillar att ha kontroll över allt
från håret till vår kalender.
Det här har jag bara rafsat ihop, bara för att få en idé...
-Så att du vet vad du ger dig in i. -Ja.
Hans lågteknologiska sätt att organisera saker passar bra in här.
Jag gillar att ditt system är gammaldags.
Vissa skulle ha allt i en dator. Du har det i en mapp.
Nästa anhalt på vår radioaktiva resa ligger 120 kilometer bort
mitt i ingenstans.
Under sovjettiden detonerade man hundratals kärnvapen här.
Men inte bara för att utveckla vapen. Ibland sprängde man bara stora hål.
Som det här.
-Det där är en sjö. -Det är en sjö.
1965 skapades den här sjön genom en underjordisk kärnexplosion.
Bomben var tio gånger kraftigare än Hiroshima.
Bombkratern blev 400 meter bred och 100 meter djup.
De kallade den "Atomsjön".
-Det är lite extremt. -Att använda en atombomb.
Det är bara ett namn!
En lokal guide visar oss runt.
Konstantin berättar att stränderna och vattnet blev kontaminerade.
Vattnet är hundra gånger mer radioaktivt än vanligt dricksvatten.
Andy föreslår förstås att vi tar ett bad.
Jag har de här. Är det okej att simma på ytan?
Ja. Det är säkert.
-Är det säkert att simma? -Ja, men dyk inte för djupt.
Varför ska man inte göra det? Är det mer radioaktivt där nere?
Ja. Det är ett problem.
Ett problem!
Det är förvånande att fiskare lugnt kastar med sina spön i Atomsjön.
Det är en konstig fråga, men jag har hört rykten om fiskar med två huvuden...
-Stämmer inte det? -Det är inte vanligt här.
Inga tvåhövdade fiskar.
Inget här.
Andy vill gärna ta ett dopp, men först vill lokalbefolkningen bjuda på
utsökt och potentiellt väldigt giftig fisk.
-Är de goda? -Det är inget fel på dem.
"Inget fel på dem."
Herregud...
Jag vet inte om jag vill äta muterade fiskar med tre ögon.
Jag skulle hellre ta en korv.
Men vi verkar inte ha nåt val.
Ät nu lite atomfisk...
Med vodka. Förstås.
Det tar bort all eventuell strålning. Vodkan dödar den.
Skål.
-Jag tar en till. -Tyckte du om det?
Nej, men jag ska simma. Jag vill inte minnas nåt.
Det är brännvinskurage.
Jösses...
Andy, eller kanske är det vodkan, övertygar mig att följa med och simma.
-Du gör det väldigt omständligt. -Jag är bara nervös.
-David... Varför gör vi det här? -De tär nog för att vi kan.
Efter Konstantins varning ser vi till att hålla oss nära ytan
långt från radioaktiv sörja längre ner.
Det var skönt!
Vi har gjort det.
High five.
Jag vet inte om det är ett spännande äventyr
eller om vi är väldigt korkade.
Men när jag ligger och flyter känner jag mig plötsligt upprymd...
...och jag får en flyktig känsla av frid.
Det är väl det mörk turism handlar om:
Att undfly det normala och hitta det vackra och oväntade.
Med nytt mod ger Andy och jag oss i väg mot nästa anhalt på vår atomresa:
Polygonens mitt, ground zero, där ryssarna sprängde alla atombomber.
Vad kan hända om vi inte har de här på oss?
Om ni har damm på skorna kan ni andas in det.
Vad gör dammet? Hamnar det inuti kroppen?
Om det kommer ner i lungorna kan det orsaka cancer.
-Strålningscancer? -Ja, precis.
Kommer jag att dö där?
Se bara till att inte andas in nånting.
-Mitt huvud är för stort. -Jag har ganska mycket sprej.
-Är det verkligen okej? -Ja.
-Vad kan gå fel? -Det känns inte alls farligt.
-Är det okej? -Ja.
Jag blir inte lugnad av papperskostymerna, på väg in mot ground zero.
Särskilt som det var här den allra första atombombsprängningen ägde rum.
Explosionen var lika kraftfull som atombomben över Nagasaki
men det var bara början.
Sovjetunionen sprängde 456 atombomber här.
Det är mer än 2 500 bomber stora som den över Hiroshima.
Det är inte konstigt att området är ett av de mest radioaktiva i världen.
Allt som finns kvar är de här betongbunkrarna
där man övervakade sprängningarna.
Du säger att det här var epicentrum, men var låg det? I den sjön?
-Ja. -Det är kratern.
Det är otroligt att det är så grönt. Det känns inte rätt.
Jag trodde att allt skulle vara dött.
Det är som en oas i öknen, eller hur?
Andy har en Geigermätare och vill se hur långt vi kan gå
och hur hög strålningsnivån blir.
Nu har den gått upp. 6... 6,5...
6,29...
Den går upp!
Upp och upp.
Strålningsnivån är 20 gånger högre än i den förbjudna zonen runt Tjernobyl.
Han verkar bli hög av faran.
Andy älskar det.
Nu är det uppe i 14. Här är det som högst.
14!
Medan Andy njuter som mest...
14!
...börjar jag bli lite orolig.
Så ska det se ut.
-Det var det du kom för. -Hade jag roligt?
Ja, jag såg dig skina upp. Som ett barn på julafton.
-Dansade jag. -Ja, det gjorde du.
Förlåt.
Jag kan inte dansa.
Vi går tillbaka till där vi kan ta av oss papperskostymerna.
Men jag saknar en pusselbit här.
Vad hände med alla som bodde här?
Jag har läst att många byar påverkades av strålningen.
Vissa människor användes till och med som mänskliga försökskaniner.
Det fanns ju människor som blev strålskadade av bombproven.
De fick missbildningar och allt möjligt. Det hände.
Jag har vanligtvis inte den upplevelsen.
Man läser om hur människor uppmuntrades att gå ut och titta på explosionerna
och se vad som hände.
Jag har inte nån information
om att människor drabbades av strålningen, eller om missbildningar.
-Det måste ju ha hänt. -Ja.
Jag vet inte om det är språket eller för att han är en officiell guide
men Konstantin verkar inte vilja erkänna att nån har påverkats av atombombsproven.
Vi har hört berättelser om hur strålningen ledde till allvarliga hälsoproblem här.
Att Konstantin säger nej gör oss nyfikna, och journalisten i mig vill veta mer.
Dr Toleukhan Nurmagambetov, chef för den lokala mödravårdskliniken
har en helt annan syn på saken.
När Polygonen öppnades räknade de på vindarna.
Därför trodde de
att varken de radioaktiva molnen eller strålningen skulle bli kvar här.
Men strålningen har spritt sig över alla kringliggande områden.
Vi har väldigt många strålningssjukdomar.
Doktorn säger att hans fru och barn dog av strålningen.
Jag förstår varför han vill berätta sanningen.
Men det här håller fortfarande på, och det gör honom lika arg.
När ni besöker barnhemmet kommer ni att se och förstå.
Doktorn insistera på att vi ska besöka ett barnhem
där man tar hand om övergivna barn.
Han säger att många av dem är påverkade av strålningen.
Det känns väldigt obekvämt och känslosamt just nu.
Andy och jag är nervösa.
Vår mörka resa har plötsligt tagit en oväntad vändning.
Att se det ärrade landskapet var en sak
men att se de mänskliga konsekvenserna är fruktansvärt.
Hon är fem. Förlamad. Kan inte gå.
Hon är vacker.
Hejsan...
Det här stället påverkar mig. Jag märker att det påverkar Andy också.
Vad känner du just nu, Andy?
Jag är förbannad.
Jag gillar inte när barn tvingas lida.
Det var min största skräck, att få se olyckliga barn
som behandlades illa, men de har det bra här.
Det här barnhemmet är verkligen fantastiskt.
Varför var det viktigt att se det här?
Att simma i sjön och skämta om det...
...och tramsa, det är okej. Man ska inte låta bli det.
Men att komma hit och se effekterna, det är en viktig läxa.
Hej då!
Jag har aldrig sett nåt liknande.
Vi kom till Polygonen för äventyrets skull
och för att se hur det såg ut här 30 år efter de sista kärnvapenproven.
Vi var inte beredda på att se de fruktansvärda konsekvenser
som bombproven har än i dag.
Det jag har sett här kommer jag aldrig att glömma.
Mitt nästa mål ligger också i Kazakstan, men 2 000 kilometer västerut.
Bajkonur var centrum för den ryska rymdkapplöpningen.
Det här stället var så hemligt
att det inte fanns på några kartor före Sovjetunionens fall.
Staden är fortfarande stängd och väldigt svår att komma in i.
Den bevakas av specialtrupper.
Ett perfekt mörkt turistmål.
Jag vill se det här superhemliga stället med egna ögon.
Nu för tiden hyr ryssarna Bajkonur av Kazakstan
och rymdprogrammet är fortfarande kvar.
Kosmonauten Jurij Gagarin sköts upp härifrån 1961
och blev den första människan i rymden.
Det gav Sovjetunionen ett stort försprång framför USA i rymdkapplöpningen.
Efter att ha varit en total hemlighet i många år
har Bajkonur nu öppnat sina dörrar för ett litet antal välbärgade turister.
De betalar tusentals dollar
för att se en 300-tons projektil skjutas upp i rymden.
-Hur är det än så länge? -Otroligt. Första parkett.
Vi är kanske 100 personer här som mest.
Lance, en affärsman från Ohio har väntat fem år på det här ögonblicket.
Vad är det med den här raketen och det vi ser nu som är så spännande?
Jag minns hur det var under kalla kriget
när allt med deras rymdprogram var så hemligt
så att få se det nu från första parkett var nåt som jag aldrig trodde skulle ske.
Nu är det dags.
-Ser du det? -Man känner det.
Nu förstår du varför jag har tänkt på det i fem år.
Det fattar man.
Den enorma Sojuz-raketen bogseras till startplattan.
Den ska skjutas upp till rymdstationen ISS.
Lance är inte den enda rymdnörden här.
Många tar selfies.
Tekniken är otrolig.
Raketen är som hämtad ur en science fiction-film från 50-talet.
Det är kanske inte så konstigt.
Lance berättar att raketerna bygger på en 50 år gammal design.
Det låter som förhistorisk teknik.
Jag undrar om det är säkert att skjuta upp folk med dem.
Blir du nervös när de ska starta? Jag blir alltid det. Mycket bränsle...
Tre fastspända människor... Jag är redan nervös.
Den är 50 år gammal.
Om man är astronaut har man nog kommit till tals med...
"Om jag ska dö är det här rätt sätt att dö."
Vilket sätt att dö.
Att vara så nära raketen gör mig bara mer nervös över att nåt ska gå snett.
Det ryska rymdprogrammet har drabbats av ett antal olyckor på sistone.
Raketen Proton-M har förolyckats nio gånger på tio år.
Den mörka turisten i mig undrar om vi kommer att få se en raketexplosion
i stället för en uppskjutning.
Det har ju skett ett antal rymdkatastrofer genom tiderna.
Herregud... Rymdfärjan Challenger har exploderat.
I den officiella rundturen ingår ett besök på rymdmuseet.
Här insåg jag hur små kosmonauter måste vara.
Du är för lång.
Jösses...
Ja, den är så liten.
Herregud!
-Den är väldigt liten. -Det är opraktiskt.
Jag är 1,90 lång, så jag har ingen chans att få åka upp i rymden.
Kosmonauterna tillbringade två dagar i den här lilla tuben.
Astronauter måste vara små.
Wow...
Vem är galen nog att göra det här?
De här killarna.
Astronauterna skulle hålla en presskonferens.
Bajkonur är det enda stället där man kan skjuta upp bemannade raketer.
Därför sitter amerikanska och ryska astronauter sida vid sida.
En fjärde amerikansk besättningsmedlem
kommer inte bara att utöka forskningskapaciteten
utan även alla annan kapacitet ombord.
Alla andra ställer vetenskapliga och tekniska frågor. Jag är ute på hal is.
Men jag får mikrofonen och kan inte längre backa ur.
Vi vill kunna åstadkomma saker som vi normalt inte kan.
Hej, jag heter David. Jag kommer från Nya Zeeland.
Förlåt. Kan mina vänner också få besvara frågan?
-Förlåt. Fortsätt. -Tack.
Det var inte mitt bästa journalistiska ögonblick.
Jag tänker tillbringa så mycket tid som jag kan med att bara titta på jorden.
Jag igen. Förlåt att jag avbröt. Det var inte meningen.
Rymden är ett mysterium för mig.
Vad ser ni som huvudpoängen med att åka upp i rymden?
Vi har gjort det ett tag. Det är spännande. Raketen är helt otrolig.
Vad är poängen?
Tack för frågan. Det är en väldigt djup fråga.
Min favoritfilm om rymden är Apollo 13.
I den filmen spelar Tom Hanks huvudrollen som en av astronauterna.
Där får han en fråga som påminner om din.
"Varför fortsätter vi, nu när vi har kommit först till månen?"
Hans fantastiska svar är:
"Tänk om Columbus hade kommit tillbaka hem och ingen hade åkt i hans fotspår?"
Det är en tillräcklig motivation för mig.
Jag är övertygad.
Min fråga kändes hopplöst naiv, men de sa att den var djup.
Vi får se kosmonauterna säga sina sista farväl till sina familjer.
När jag ser dem i rymddräkter för första gången
bara några få meter bort...
...inser jag att de är modiga, riktiga hjältar, särskilt för sina barn
när de säger farväl genom glashjälmarna.
Det är fint att ha familjerna här. Det är vackert.
Man måste vara väldigt speciell för att hoppa på en urgammal raket
med över 500 ton brinnande bränsle under sätet.
Fem minuter till uppskjutning. Är det uppfattat, Bajkonur?
Trots att vi är en kilometer från raketen känns den skrämmande nära.
Det är väldigt spänt.
Bajkonur... En minut till start.
Allt är bra ombord. De är redo för start.
Startraketens bränsletank är under fullt tryck. Intern kraft på.
Det är mäktigt och otroligt högt.
Det känns som nåt man ser en gång i livet.
Jag har aldrig hört nåt liknande.
Den blir liten väldigt fort.
Jag kom hit för att se vad som lockade på den här avlägsna, hemliga platsen.
Nu...tror jag att jag förstår.
Otroligt.
Det var bättre än jag hade trott.
Jag var rädd att allt skulle explodera. Jag är glad att ingen dog. Alla lever.
De är i omloppsbana i rymden.
Så där, ja.
Jag förstod inte varför man åkte så långt för att se en raket, men nu förstår jag.
-Skål. -Skål.
Mitt sista mål ligger fyra timmars bilväg och två flygresor bort, i Turkmenistan.
Den tidigare Sovjetrepubliken är ökänd
som ett av jordens mest isolerade och förtryckta länder.
Det tävlar med Nordkorea.
Oftast är landet stängt för omvärlden och särskilt för utländska journalister.
Men min resa sker under ett obskyrt idrottsevenemang:
De asiatiska inomhus- och kampsportspelen.
Jag kan bara komma in i landet genom att låtsas vara nyzeeländsk sportreporter.
Mina damer och herrar, välkomna till Asjchabad .
Jag vill se hur det är inne i eremitkungadömet.
Det är en vild chansning, men jag har bett om att få intervjua presidenten.
Asjchabad har beskrivits som en korsning av Las Vegas och Nordkorea.
Arkitekturen ser verkligen sån ut.
Men här finns nåt extra märkligt.
Staden ska vara värd för ett stort idrottsevenemang
men den ser nästan helt tom ut.
Till och med idrottsbyn är en spökstad.
Här finns bara säkerhetsvakter och tjänstemän i svart
som verkar hålla ögonen på oss.
Jag börjar känna mig lite paranoid när jag kommer till hotellet.
Ett litet klick när mikrofonen sattes på.
Och där stängdes den av.
Det är verkligen... Det var ett distinkt klick... ...när den sattes på, och ett när den stängdes av. Så knäppt..
Det kan vara på sin plats att vara paranoid i ett land med en ledare
som president Gurbanguli Berdimuchammedov.
Diktatorn, en före detta tandläkare
kontrollerar pressen och sin egen image med järnhand.
Om det så är när han visar sina knivfärdigheter...
...eller hur mycket han älskar djur.
Han är också musiker och skriver och spelar egna låtar.
Hans gitarrsolon är så mäktiga att mänskliga ögon inte får se dem.
Men han gillar inte kritik.
Under de senaste 20 åren har de som opponerat sig, även journalister
fängslats, förföljts och enligt vad som påstås även torterats.
Presidenten är en läskig men fascinerande individ.
Han är skrämmande, men jag hoppas att han kommer till spelen.
Min ryska guide Aziz ska hjälpa mig komma till rätta med stället.
Han har varit här förut.
Om vi skulle filma och jag vill...
...prata med nån på gatan eller nånting
och jag säger nåt kritiskt om regimen eller regeringen...
Det ska du helst inte. Om du säger nåt kritiskt...
...kan de som var med dig då få problem. Lokalbefolkningen kan få problem.
Kan de avlyssna rum och telefoner?
Jag har också...
...hört samma varningar. Jag blir allt mer paranoid.
Jag hoppas bara att jag inte säger nåt kritiskt mot presidenten i sömnen.
Nästa morgon gör jag nåt som jag aldrig har gjort förut.
Jag letar efter avlyssningsutrustning, som i dåliga spionfilmer som jag har sett.
Jag älskar Turkmenistans president.
Han är väldigt stilig.
Jag hoppas få träffa honom vid invigningsceremonin.
Och de här sängarna är så sköna.
Jag har gått genom hela rummet, utan att ha hittat några mikrofoner.
Bra att veta.
Jag har misslyckats som spion, så det är dags att bli sportjournalist.
Det här komplexet byggdes för evenemanget.
Det kostade fem miljarder dollar.
Det är, otroligt nog, mer än OS i Rio.
Rio hade 400 000 utländska turister. Det ser inte riktigt likadant ut här.
Här är det nästan tomt.
Jag verkar vara den enda långväga gästen.
Det är lite synd, eftersom spelen har börjat före invigningsceremonin.
Jag är rädd att de andra reportrarna ska se att jag inte kan nåt om traditionell brottning.
Jag behövde inte oroa mig.. Det finns ingen press här heller.
Utan mediebevakning undrar jag hur många åskådare som kommer.
De sa att de förväntade sig 100 000 besökare. Sen sa de 30 000.
Det känns som att de fyller upp platserna med skolbarn.
Alla har samma uniform.
Det är också många kvinnor här.
Det är uppenbart så att brottning är stort bland Turkmenistans kvinnor.
Eller så är det nåt annat...
Man vill inte säga nåt negativt, om nån skulle lyssna.
Jag har bestämt mig för att lämna det hårdbevakade Asjchabad
för att se om det är mer avslappnat utanför stadsmurarna.
Finns det nåt bättre skäl än att åka till ett berömt turistmål?
Dörren till helvete är ett spektakulärt brinnande hål.
Det är resultatet av en oljeborrningsolycka som skulle släckas
genom att tända på oljan.
Men det brinner fortfarande, 40 år senare.
Det visar sig att Aziz gärna åker dit.
Han har en genomtänkt men lätt bisarr plan för vad vi ska göra där.
Ser du fram emot att åka?
Ja. Jag har drömt om att steka nånting över Djävulens eld i flera år.
Nästa steg är att göra drömmen sann.
Vad är det bästa att tillaga där?
Omelett? Du får välja.
Vi har inga ägg, men Aziz har gamla snacks för en provkörning.
Nu är de i hålet...
Herregud...
-Ja. -Akta hålet!
Det är inte en fisk!
Ner.
Jag kan hålla den i fem sekunder.
-Att steka ett ägg tar minst två minuter. -Ja.
Jag vet inte...
Men våra planer blir omkullkastade när vi kommer på bussen.
-Det kan bli ett problem. -Jag pratade med min manager...
Vi får veta att presidenten har isolerat staden från resten av landet.
Journalister får inte lämna staden.
Som tröst erbjuder man oss en rundtur i den inre staden.
Vi kan få se presidentens minnesmärken och statyer.
Ni får filma, men...
...utan mig.
-Utan dig? -Utan mig.
Vi får inte filma lokalbefolkningen, däribland vår chaufför.
Ni kan filma byggnaderna. Det är imponerande byggnader.
Alla byggnader byggs i vit marmor.
-Vit marmor? -Ja.
Förutom att han älskar vit marmor
är presidenten barnsligt förtjust i att samla Guinness världsrekord.
Asjchabad har rekordet i störst antal byggnader beklädda med vit marmor.
-Det var tv-huset. -Tv-huset?
Det har också ett världsrekord.
Det här tornet har rekordet för "största bild av en stjärna".
-Vad är det där för nåt? -Som London Eye. Turkmen Eye.
Den har det eftertraktade rekordet för "världens största inomhuspariserhjul".
Byggdes allt det här för folket som bor här?
-Det här är... -Varför... Herregud...
Varför har man byggt allt det här?
Kosta vad det kosta vill.
-Det visar på hans makt. -Ja, allt handlar om makt.
Fontäner i öknen visar på makt och rikedom...
...men inget gör det bättre än en gigantisk gyllene staty
av presidenten till häst uppe på nåt slags isberg.
Det är mycket på en gång. Det är ju ingen här.
Tomt. Man bygger allt det här, men var är de som ska njuta av det?
Jag ville se eremitkungadömet, och nu är jag inspärrad i en tom marmorstad .
I kväll är spelens invigningsceremoni
och jag ska äntligen få se mannen bakom allt det här.
Men på hotellet blir allt fullständig skit.
Det gör jävligt ont.
Jag lutade mig mot en spegel som gick sönder
och jag fick ett decimeterstort sår i handen.
Det gör riktigt ont.
Det rinner blod och jag har väldigt ont.
Jag skickas till sjukhus med Aziz som tolk.
Jag hade en chans att få se presidenten i verkligheten, men jag ligger på sjukhus.
Då blir det riktigt surrealistiskt.
Jag trodde att jag skulle få lokalbedövning
men jag får ketamin, en partydrog som används för att söva hästar
och sen skrivs jag ut.
Hur mår du?
Jag mår...bara bra.
Jag har gått från smärta till extas.
Ceremonin börjar om sex minuter.
Det är min sista chans att kanske få se presidenten, om jag kan hitta in.
Är det här? Tack.
Jag hinner precis till presidentens tal.
Där är han, i egen hög person.
President Gurbanguli Berdimuchammedov, mannen bakom allt det här.
Kära vänner...
Härmed förklarar jag de femte asiatiska inomhus- och kampsportspelen invigda!
Invigningsceremonin är bara för mycket
och det kommer inte som en överraskning att den är dyrare än den vid OS i Rio.
Jag vet inte om det är medicinerna men det här känns fullständigt galet.
Det är verkligen helt galet.
Efter tre timmar...
Ja, tre timmar...
...kommer äntligen finalen, en ceremoni där man tänder elden till häst.
Upp med dig, hästen!
Du måste upp.
Det är en katastrof.
Herregud, den vill inte gå upp. Jag kan inte titta. Det är så hemskt.
Jag oroar mig för hästens framtid. Och ryttarens.
Herregud!
Det tar så lång tid, och de får tända utan honom.
Tack, gode Gud.
Spelen har invigts!
Men jag är på väg ner...
Alla de här pengarna hade kunnat läggas på fem miljoner bättre saker.
40 000 av dem sitter här inne.
Jag måste avbryta resan och lämna Asjchabad för att få hjälp med min hand.
Jag har förlorat allt hopp om att ens få träffa presidenten.
Min korta vistelse hos den märkliga
hemlighetsfulla regimen, besatt av inomhuspariserhjul
har gjort stort intryck.
Några dagar senare skickar Aziz en film.
Han har smugglat ut sig själv ur staden till Helvetets portar
och lyckats steka ägg.
Jag har tur som ens har fått komma in i landet, och fått komma ut.
Jag har insett att det bästa med mörk turism
helt enkelt kan vara att inse hur bra man har det där hemma.