UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Sunt David Farrier, jurnalist din Noua Zeelandă.
...și locuri devenite celebre prin morți și dezastre.
Această expediție mă poartă în Kazahstan, unde fac echipă cu un turist temerar.
Nu vreau să mori.
Eu sper să scăpăm amândoi cu viață.
Vom cerceta un loc intens bombardat cu proiectile nucleare...
- Suntem în siguranță? - Să nu inhalați nimic.
Iisuse, e un loc real!
...și orașul închis Baikonur,
cosmodromul secret al programului spațial sovietic.
Apoi, voi pătrunde sub acoperire în ciudatul și paranoicul Turkmenistan.
Dacă critic regimul sau guvernul...
Mai bine nu.
Nu spui nimic negativ, în caz că ești ascultat.
Există jurnaliști încarcerați acolo. E înfricoșător!
Dar nu totul decurge conform planului.
Mă deplasez spre Asia Centrală, către un grup de cinci republici:
Turkmenistan, Uzbekistan,
Tadjikistan, Kîrgîzstan și Kazahstan.
Cândva parte din Imperiul Sovietic, aceste țări sunt populare
din cauza liderilor excentrici, corupției extreme și izolării.
Sunt perfecte pentru anchetă!
Îmi încep marea călătorie în Kazahstan,
un loc cu un trecut nuclear mortal.
Kazahstanul este a noua cea mai mare țară din lume,
cu o suprafață cât Europa de Vest.
Este și unul dintre cele mai bombardate locuri din lume.
Între 1949 și 1989,
fosta Uniune Sovietică a detonat sute de arme nucleare aici.
Testele au fost efectuate pe ascuns în timpul Războiului Rece,
într-o zonă denumită sinistru „Poligonul”.
Vreau să văd cum mai arată relieful distrus de bombe
după 30 de ani
și să aflu cum i-au afectat pe localnici deceniile de teste nucleare.
În această călătorie, fac echipă cu un turist cutezător.
Andy!
Andy Drury are doi copii și e constructor în Anglia.
A fost grozav.
Dar are și o viață secretă de aventurier.
Și-a petrecut ultimii 25 de ani călătorind în zone de luptă din întreaga lume.
De ce mergi în zone de luptă? Ce te atrage acolo?
În ultima zonă de luptă, am fost atacați de ISIS.
A fost o situație violentă.
Eram pe frontul din Kirkuk, și...
A avut loc un atac în masă.
- Iar asta a fost palpitant pentru tine? - Nu voiam să fiu ucis.
Nu caut moartea cu lumânarea, dar simt nevoia de adrenalină.
Dependența de adrenalină l-a purtat în zone de război din Somalia,
Pakistan, Siria,
Coreea de Nord, Afganistan și Irak. Aici, suntem în vizorul lunetiștilor.
Capul la cutie!
În această călătorie, pericolul este real, dar invizibil.
Ăsta e farmecul radiațiilor.
În ciuda amenințării,
eu și Andy mergem în zona zero, în mijlocul terenului de testare,
la peste o zi distanță.
M-am documentat intens.
Știu și numele primei bombe.
Joe-1, după Iosif Stalin. Te învăț și puțină istorie.
Era pe lista mea.
Una e să citești despre un loc și alta e să-l vizitezi.
Asta e și ideea! Nu vreau să văd locul într-un documentar.
Și eu sunt curios, vreau să-l văd cu ochii mei.
Da.
- Doamne... - Văleu!
Nici nu mai merg drept!
Să nu ajungi pe câmp, te rog.
Ce șosea înfiorătoare!
- Nu vreau să mori aici. - Mersi!
Eu sper să scăpăm amândoi cu viață.
Iată problema tipică acestei țări.
După o călătorie anevoioasă, ajungem într-un final în Kurchatov.
Casă, dulce casă!
Acest oraș este aproape de terenul de testare nucleară,
fiind anterior unul dintre locurile secrete ale Uniunii Sovietice.
Nu prea există hoteluri în această parte de lume.
Am venit să ne cazăm.
Pe aici?
Nu mă așteptam la Ritz.
Holul ăsta nu-i deloc sinistru!
Dar nici la Motelul Bates.
Arată foarte...
Arată foarte bine.
Decor elegant.
Televizor modern.
- E de vis! - Patul se ridică.
- Arată minunat. - Are câteva pete de la foștii...
Nu-ți bate capul!
Deși vizitează nonșalant zone de război, Andy pare un om remarcabil de îngrijit.
Descopăr că are un secret.
Da, ai câteva produse aici.
Deci părul e important pentru tine.
Da.
- Îl usuci cu föhnul? - Da, în fiecare dimineață.
- Ai și câteva produse pentru păr. - Folosesc ceară înainte de fixativ.
- Deci cu asta începi? - Da.
E important să arăți bine!
Lui Andy îi place să dețină controlul în toate,
de la freză la planificare.
Am încropit un mic plan.
Doar ne oferă o idee generală...
- Ca să știm în ce ne băgăm. - Exact.
Iar organizarea lui rudimentară pare în perfectă armonie cu condițiile locale.
Îmi place că ai un sistem tradițional.
Ai documentația în format fizic, nu digital.
Următorul popas în călătoria noastră radioactivă e
la 120 km depărtare, în mijlocul sălbăticiei.
Sovieticii au detonat sute de arme nucleare în această zonă,
dar nu numai pentru dezvoltarea armamentului.
Se mai efectuau detunături pentru a crea gropi imense, ca asta.
- Acela e un lac. - Da.
Acest lac s-a format în anul 1965,
în urma unei explozii nucleare subterane.
Cu o explozie mult mai mare decât cea de la Hiroshima,
bomba a produs un crater de 400 m lățime și 100 m adâncime.
Au decis să-l numească „Lacul Atomic”.
- Ce metodă extremă! - Cu o bombă atomică.
E doar un nume!
Am ales un ghid local, care să ne prezinte zona.
Konstantin ne dezvăluie că explozia a contaminat malurile și apa.
Această apă este de o sută de ori mai radioactivă decât apa potabilă.
Și, desigur, Andy propune să ne scăldăm.
Mi-am adus pantaloni scurți. Pot înota la suprafață?
Da, e sigur.
- E sigur în apă? - Da, dar să nu vă scufundați prea tare.
De ce? Nivelul de radioactivitate e mai ridicat în adâncuri?
Da, asta e problema.
Auzi la el!
Surprinzător, pescarii își lansează firele la apă în Lacul Atomic.
Știu că pare ciudat, dar am auzit că există pești cu două capete aici.
- Nu e adevărat? - Nu în regiunea noastră.
Deci nu există mutanți aici?
Nu există nimic aici.
Andy e dornic de bălăceală.
Dar, mai întâi, localnicii ne invită
să ne ospătăm cu pești delicioși, dar potențial toxici.
Sunt comestibili?
- N-au nimic rău. - Zău?
Doamne!
Nu sunt convins că vreau să mănânc pești mutanți, cu trei ochi.
Eu prefer un cârnat, sincer.
Dar se pare că n-am de ales.
Delectează-te cu pește... atomic!
Îl spălați cu votcă? Da.
Deci așa scăpăm de radiații, le înecăm în votcă.
Noroc!
Sănătate!
- Mai vreau un pahar. - Îți place?
Nu! O să înot în lac și prefer să nu-mi amintesc.
E curajul bețivului.
Frate!
Într-un final, Andy sau, mai degrabă, votca
mă convinge să mă bălăcesc în lac.
- Prea tare îți bați capul! - Am emoții.
David, de ce facem asta?
Fiindcă putem.
Atenți la avertismentul lui Konstantin, avem grijă să rămânem la suprafață,
departe de mâlul radioactiv din adâncuri.
Ce plăcut e!
Am reușit!
Bate palma!
Nu știu dacă trăim o aventură sau suntem incredibil de proști.
Dar, plutind aici, mă copleșește o senzație de euforie
și, pentru o clipă, și un sentiment de pace.
Cred că asta înseamnă turismul obscur:
să evadezi din normalitate și să descoperi ceva frumos și neașteptat.
Înarmați cu o vitejie sporită,
eu și Andy mergem spre următorul loc al turului atomic:
punctul central al Poligonului sau zona zero,
unde rușii au detonat multe arme atomice.
Ce se întâmplă dacă nu port echipament de protecție?
Riști să inhalezi praful de pe pantofi.
Și ce pățesc când îmi intră în organism?
Dacă îți pătrunde în plămâni, poate cauza cancer.
Am auzit că radiațiile și cancerul...
- Au legătură. - N-o să mor aici, nu?
Aveți grijă să nu inhalați nimic.
Am capul prea mare. M-am dat cu mult fixativ.
- Chiar suntem în siguranță? - Da.
- Ce s-ar putea întâmpla? - Nu pare deloc periculos.
- Totul e sigur? - Da.
Nu mă simt deloc protejat de echipamentul de protecție
pe când intrăm în zona zero.
Mai ales că fix aici a fost detonată prima bombă atomică.
Explozia a fost ca cea de la Nagasaki, dar acela a fost abia începutul.
Sovieticii au detonat 456 dispozitive nucleare aici,
echivalentul a peste 2.500 de bombe ca cea de la Hiroshima.
Previzibil, acest loc a devenit unul dintre cele mai radioactive din lume.
Au mai rămas numai aceste structuri ciudate, din beton,
din care se controlau detunăturile.
Spuneai că acesta a fost epicentrul.
Ce anume, acel lac?
- Da. - E craterul.
Câtă vegetație, incredibil!
Știu că există apă aici, dar pare dubios.
Mă așteptam la pustietate.
E ca o oază în deșert, nu? Andy, înarmat cu un contor Geiger,
forțează limitele ca să detecteze nivelul maxim de radiații.
A crescut enorm!
6... 6,05...
6,29...
Crește tot mai tare!
Nivelul de 6 este de 20 de ori mai mare decât în zonele de lângă Cernobîl.
El pare atras de primejdie.
Andy adoră pericolul.
A ajuns la 14. Acesta e nivelul maxim.
14!
Andy plutește pe un norișor atomic.
14!
Dar pe mine mă apucă neliniștea.
Așa, mai merge!
Pentru asta ai venit.
- Păream bucuros? - Da, ca un copil de Crăciun.
- Am dansat? - Da.
Mă scuzi! Nu mă pricep la dans.
Revenim la o siguranță relativă și ne lepădăm de echipament.
Dar mă frământă o întrebare.
Ce s-a întâmplat cu vechii localnici?
Mulți săteni au fost afectați de materialele radioactive din atmosferă.
Unii chiar au devenit cobai în timpul testelor nucleare.
Unii oameni au fost afectați de radiații, care au cauzat defecte congenitale.
E un lucru bine-cunoscut.
Eu n-am cunoscut asemenea oameni.
Am citit că oamenii au fost încurajați să se uite la explozii,
ca să vadă ce se întâmplă.
Eu n-am auzit
de oameni care să fi suferit din cauza radiațiilor sau să fi avut malformații.
- Eu cred că au existat incidente. - Sigur!
Nu știu dacă e de vină bariera de limbă sau faptul că e ghid oficial,
dar Konstantin ezită să admită
că oamenii ar fi fost afectați de teste.
Noi am auzit că radiația de la explozii ar fi afectat grav sănătatea localnicilor.
Negarea lui Konstantin ne stârnește curiozitatea.
Jurnalistul din mine vrea informații.
Îl abordez pe dr. Toleukhan Nurmagambetov, directorul maternității locale,
care are o părere total diferită.
Inițial, s-au bazat pe tiparele de vânt.
Responsabilii au crezut
că norii nucleari și emisiile aveau să se risipească.
Dar acestea s-au împrăștiat în toate zonele dimprejur.
Apar extrem de multe afecțiuni cauzate de radiații.
Doctorul spune că radiațiile i-au ucis soția și copilul.
Înțeleg de ce vrea ca oamenii să afle adevărul.
Dar totul a rămas neschimbat, ceea ce-l înfurie la fel ca odinioară.
Dacă veți vizita orfelinatul, veți înțelege gravitatea situației.
Doctorul insistă să vizităm orfelinatul local,
care îngrijește copiii abandonați.
Spune că mulți dintre ei au fost afectați de radiații.
Mă simt puțin inconfortabil, sunt emoționat.
Eu și Andy suntem neliniștiți.
Turneul sumbru ne-a condus brusc într-un loc total neașteptat.
Una e să vezi peisajul mutilat,
dar e sfâșietor să privești în ochi sufletele afectate de radiații.
Această fetiță are cinci ani și e paralizată.
E frumoasă.
Bună!
Locul ăsta mă afectează profund.
Observ că nici pe Andy nu-l lasă rece.
- Cum te simți, Andy? - Sunt supărat.
Nu-mi place să văd copii suferind.
Marea mea teamă era
să văd copii nefericiți și tratați urât, dar aceștia sunt frumoși.
Acest orfelinat e fantastic.
De ce a fost important pentru tine să vezi asta?
Ne-am bălăcit și am glumit, nu-i nimic rău în asta.
Nu văd de ce n-ai avea voie.
Dar e o lecție importantă să vii aici și să vezi efectele radiațiilor.
Pe curând!
N-am văzut nimic mai crunt decât acel orfelinat.
Am venit în Poligon în căutare de aventură
și ca să aflăm ce s-a ales de acest loc la trei decenii după testele nucleare,
dar nu ne așteptam să vedem teribilele consecințe din prezent.
Orfelinatul îmi va rămâne întipărit în memorie.
Următorul popas e tot în Kazahstan, dar la 2.000 km spre vest de Poligon.
Baikonur a fost centrul cursei spațiale sovietice.
Acest loc era așa de secret,
că n-a apărut pe nicio hartă până după căderea URSS-ului.
Și acum este oraș închis,
fiind foarte greu accesibil și păzit de trupele speciale.
E destinația perfectă pentru un turist neconvențional.
Vreau să intru și să văd cu ochii mei centrul strict secret.
Baikonur e închiriat de ruși în prezent, găzduind și acum programul lor spațial.
Racheta cu cosmonautul Yuri Gagarin a fost lansată de aici în 1961,
fiind primul om care a orbitat Pământul
și a proiectat URSS-ul înaintea SUA în cursa spațială internațională.
După ani de mister absolut,
în mod incredibil, Baikonurul și-a deschis porțile
unui număr restrâns de turiști înstăriți,
dornici să plătească mii de dolari
ca să vadă un proiectil de 300 t fiind lansat în spațiu.
- Cum e până acum? - Grozav! Suntem în primul rând.
Sunt maximum o sută de oameni aici.
Lance, un afacerist din Ohio,
a așteptat cinci ani acest moment.
Ce anume te atrage la lansarea acestei rachete?
Țin minte că, în timpul Războiului Rece,
tehnologia lor spațială era profund învăluită în mister.
Acum, am șansa s-o descopăr.
Nu credeam că voi apuca această zi.
Începe!
- Vezi? - Se simt trepidațiile.
Da! Acum înțelegi de ce am visat cinci ani la acest moment.
Să prind și racheta!
Imensa rachetă Soiuz este mutată pe platforma de lansare,
pentru zborul spre Stația Spațială Internațională.
Iar Lance nu e singurul fan care privește.
Mulți oameni își fac selfie-uri.
Tehnologia e uimitoare!
Această rachetă pare desprinsă dintr-un film SF din anii ’50,
ceea ce nu mă miră deloc.
Lance mi-a spus că aceste rachete sunt concepute ca acum 50 de ani.
Mie mi se pare o tehnologie preistorică.
Rachetele or fi sigure pentru lansarea oamenilor în spațiu?
O să ai emoții la lansare? Eu sunt îngrijorat.
Racheta are mult combustibil și trei oameni la bord.
Mă simt deja încordat.
Racheta e veche! Are 50 de ani.
Cred că astronauții sunt împăcați
cu gândul că acesta le-ar putea fi sfârșitul.
Ar avea un final măreț.
Dar, fiind așa de aproape de rachetă, mi-e teamă să nu se întâmple ceva.
Programul spațial rusesc a fost marcat de numeroase accidente în ultimii ani.
Racheta Proton-M a eșuat de nouă ori în ultimul deceniu.
Turistul obscur din mine se întreabă dacă vom asista la o explozie
și nu la o lansare de rachetă.
La urma urmei, lumea a avut parte de numeroase dezastre spațiale.
Doamne!
Shuttle Challenger a explodat.
Turul oficial include o expoziție locală cu articole din programul spațial.
Am descoperit aici cât de mici trebuie să fie cosmonauții.
Sunteți prea înalt.
Iisuse!
Da, e foarte strâmt aici.
Iisuse!
- E foarte strâmt. - Nu e practic.
Corpul meu subțire și lung de 1,87 m îmi anulează șansa de a ajunge în spațiu.
Cosmonauții petreceau două zile înghesuiți în acest tubuleț.
Astronauții sunt scunzi.
Ce nebun și-ar dori o asemenea meserie?
Oamenii ăștia!
Are loc o conferință de presă cu astronauții.
Numai din Baikonur se mai lansează rachete cu oameni la bord.
Astronauții americani și cei ruși stau unii lângă alții.
...și un al patrulea membru, american la origine,
care sporește nu numai abilitatea de cercetare,
ci și celelalte abilități de la bord.
Întrebările tuturor sunt de natură științifică și tehnică.
Mă simt depășit de situație.
Dar mi se înmânează microfonul și nu mai apuc să mă eschivez.
...prin munca noastră, vrem să ne atingem obiectivele științifice.
Bună ziua! Mă numesc David și sunt din Noua Zeelandă.
Mă scuzați! Treceți direct la întrebare.
- Îmi pare rău. - Mulțumesc.
N-a fost clipa mea de glorie în jurnalism.
Voi petrece cât mai mult timp relaxându-mă și admirând Pământul.
Tot eu. Scuze de întrerupere! Mi-era teamă să n-o fac de oaie.
Spațiul e un mister pentru mine.
Sunt curios care e obiectivul deplasărilor în spațiu.
Se merge de mult timp în spațiu și e palpitant.
Am văzut racheta, e uimitoare.
Dar care e scopul?
Vă mulțumesc. Este o întrebare profundă.
Filmul meu preferat despre spațiu e Apollo 13.
Tom Hanks a jucat rolul principal în acest film,
interpretând un astronaut,
și i s-a adresat o întrebare similară.
„De ce mai continuăm programul dacă tot am aselenizat primii?”
Iar răspunsul lui măreț a fost:
„Dacă nu-i călca nimeni pe urme lui Cristofor Columb în Lumea Nouă?”
Mie mi se pare un motiv suficient.
M-au cucerit!
Întrebarea mea părea absolut naivă, dar lor li s-a părut profundă.
Cosmonauții urmează să-și ia rămas-bun de la familiile lor.
Văzându-i pentru prima dată în costumele spațiale,
la o aruncătură de băț,
am înțeles că acești bărbați curajoși sunt adevărați eroi,
mai ales pentru copiii lor, de la care își iau rămas-bun prin sticlă.
E încântător să văd astfel familiile. E frumos!
Trebuie să fii un om uimitor ca să te urci într-o rachetă veche,
cu peste 500 t de combustibil arzând sub scaunul tău.
Cinci minute până la decolare. Confirmați dacă sunteți pe recepție.
Suntem la 1 km distanță de rachetă, dar tot pare înfiorător de aproape.
Tensiunea e la cote maxime.
Aici Baikonur. Un minut până la decolare.
Totul e pregătit la bord. Racheta e gata de lansare.
Rezervorul auxiliar a fost etanșat. S-a activat alimentarea proprie.
Lansarea este epică și extrem de zgomotoasă!
Chiar pare un moment unic în viață.
N-am mai auzit niciodată așa ceva.
Doamne, ce repede urcă!
Am venit aici să descopăr atracția acestui loc obscur și interzis.
Iar acum, cred că știu care e.
Incredibil! A fost mai frumos decât mi-am imaginat.
Mi-era teamă să nu explodeze. Mă bucur că n-a murit nimeni.
Cosmonauții sunt vii, sunt în spațiu.
Iată!
Nu știam de ce ai bătut atâta drum ca să vezi o rachetă, dar am înțeles.
- Noroc! - Noroc!
În continuare, merg patru ore cu mașina și schimb două avioane
ca să ajung înTurkmenistan.
Fosta republică sovietică este notorie
pentru regimul său extrem de izolat și de represiv.
Seamănă cu Coreea de Nord.
De obicei, e izolată de restul lumii, iar jurnaliștii străini sunt nepoftiți.
Mi-am programat vizita să coincidă
cu o adaptare obscură a Jocurilor Olimpice:
Jocurile Asiei de Arte Marțiale și sporturi în sală.
Singura cale de a pătrunde aici e
să mă prefac că-s reporter sportiv din Noua Zeelandă.
Stimați pasageri, bun venit pe Aeroportul din Ashgabat!
Vreau să aflu cum e, de fapt, în interiorul acestui regat izolat.
Știu că șansa nu-i de partea mea, dar am cerut un interviu cu președintele.
Orașul Ashgabat este ca o îmbinare între Las Vegas și Coreea de Nord.
Arhitectural, așa s-ar zice.
Dar observ ceva extrem de ciudat.
Orașul ar trebui să găzduiască un important eveniment sportiv,
dar pare aproape gol,
Și extravagantul complex sportiv e pustiu,
cu excepția paznicilor și a angajaților la costum,
care par să ne monitorizeze sosirea.
Încep să devin paranoic atunci când ajung la hotel.
S-a auzit o pârâitură din microfon.
Gata, l-au închis!
Este foarte...
Am auzit perfect cum au deschis și închis microfonul.
Ce ciudat!
Iar paranoia este justificată
într-o țară cu un lider ca președintele Gurbanguly Berdimuhamedov.
Un bărbat cu multe talente, fostul dentist devenit dictator
controlează atent presa și propria sa imagine
fie demonstrând armatei ce cuțitar priceput este el,
fie arătându-și dragostea pentru animale.
Este și muzician, compunând și interpretând cântece.
Iar solo-urile lui de chitară sunt epice și nu trebuie văzute de oameni.
Dar nu-i place critica!
În ultimii 20 de ani, oamenii care au vorbit răspicat, chiar și jurnaliști,
au fost încarcerați, persecutați și, din câte se spune, torturați.
Președintele e un personaj înfiorător, dar fascinant.
Îți bagă frica-n oase! Dar sper să fie la jocuri.
Aziz, ghidul meu rus, mă va ajuta să înțeleg această țară.
A mai fost aici.
Dacă filmăm acolo,
iar eu abordez un om de pe stradă
și critic regimul sau guvernul...
Mai bine nu.
Dacă lansezi vreo critică, le creezi probleme
celor care te însoțesc atunci, dar și localnicilor prezenți acolo.
Am citit că încăperile și telefoanele pot fi ascultate.
Și eu am fost avertizat de același lucru.
Mă frământă paranoia.
Sper să nu spun prin somn nimic care l-ar putea jigni pe președinte.
Să caut microfoane în cameră.
Tehnica mea este inspirată din filmele cu spioni.
Îl ador pe președintele Turkmenistanului.
E un bărbat foarte chipeș.
Abia aștept să-l văd la deschiderea jocurilor!
Ce confortabile sunt paturile astea!
Mi-am întors camera cu fundul în sus, dar n-am găsit niciun microfon.
E bine de știut!
Am eșuat ca spion.
Îmi asum rolul de jurnalist sportiv și să mă aventurez în lume.
Complexul a fost construit pentru acest eveniment.
A costat cinci miliarde de dolari.
E mai mult decât s-a investit în Jocurile Olimpice de la Rio.
La Rio, au participat 400.000 de turiști.
Aici nu este cazul, evident.
Suflă vântul pe aici. Eu par singurul vizitator de peste hotare.
dat fiind că jocurile au început înainte de ceremonia de deschidere.
Mi-e teamă că ceilalți reporteri îmi vor observa
lipsa cunoștințelor despre luptele corp la corp.
Nu trebuia să-mi fac griji. Nici aici nu există presă.
Fără oameni de presă în public, mă întreb câți spectatori vor sosi.
Se așteaptau 100.000 de oameni, nu?
Apoi, au scăzut numărul la 30.000.
Parcă au umplut tribunele cu școlari.
Toți poartă aceeași uniformă.
Observ și multe femei în mulțime.
Este clar că luptele corp la corp sunt foarte apreciate de localnice.
Sau poate că e altceva la mijloc.
Am decis să scap de paza strictă din Ashgabat
și să văd dacă viața e mai relaxată în afara orașului.
Și ce scuză mai bună decât să merg la o populară destinație turistică?
Porțile Iadului este o spectaculoasă carieră înflăcărată.
Este rezultatul unui accident de foraj,
care trebuia neutralizat aprinzând petrolul.
Dar, după 40 de ani, încă arde.
Aziz este dornic să viziteze acest loc
și are un plan bine ticluit, deși bizar, pentru când ajungem acolo.
Ești entuziasmat?
Da, visez de ani de zile să gătesc la focul diavolului.
Acum, îmi voi împlini visul.
Ce propui să gătim acolo?
O omletă? Tu decizi.
Nu avem ouă, dar Aziz a pregătit câteva gustări uscate pentru experiment.
Deci cratița e în groapă...
Doamne!
- Ai grijă! - Nu e pește!
Jos!
Pot s-o țin sus cam cinci secunde.
- Ouăle se prăjesc în două minute? - Da.
Nu știu...
Dar planurile ne sunt dejucate atunci când urcăm în autobuz.
- E o mică problemă. - Am discutat cu șeful meu.
Suntem informați
că președintele a izolat orașul Ashgabat de restul țării,
iar jurnaliștii n-au voie să iasă.
Drept consolare, autoritățile ne oferă un tur al orașului,
o șansă de a vedea monumentele comemorative și statuile.
Da, puteți să filmați.
- Dar să nu apar și eu în filmare. - Nu?
N-avem voie nici să-i filmăm pe localnici, inclusiv pe șoferul nostru.
Puteți să filmați arhitectura.
Ce clădiri impresionante!
Le construim din marmură albă.
- Marmură albă? - Da.
Pe lângă preferința pentru marmura albă,
președintele mai are o obsesie puerilă pentru recorduri mondiale.
Previzibil, Ashgabatul deține recordul
pentru cea mai mare densitate de clădiri acoperite cu marmură.
Aceea e clădirea televiziunii.
Și ea a intrat în cartea recordurilor.
Acest turn deține recordul mondial pentru „cea mai mare clădire în formă de stea”.
E ridicol, nu-i așa?
E ca Ochiul Londrei. Ăsta e Ochiul Turkmen.
Țara deține recordul mondial
și pentru „cea mai mare roată Ferris interioară”.
Toate astea au fost construite pentru localnici?
De ce au construit...? Doamne!
De ce au construit chestiile astea?
Nu se dau în lături de la risipă!
- Simbolizează puterea. - Da, ai dreptate.
Fântânile în deșert ar putea reflecta bogăția,
dar nimic nu e mai presus decât uriașa statuie aurie
cu președintele călare pe cal, pe vârful unui aisberg.
E copleșitor, nu-i așa? Nu e nimeni aici.
E pustiu! Pentru cine au construit toate astea?
Am venit în căutarea unui regat sihastru,
dar am ajuns prizonier într-un oraș de marmură pustiu.
Astă-seară e ceremonia de deschidere a jocurilor,
când voi avea ocazia să-l văd pe cel care a clădit acest imperiu.
Dar, înapoi la hotel, totul ia o turnură neplăcută.
Mă doare îngrozitor de tare!
M-am sprijinit de o oglindă din cameră, care s-a spart și m-a tăiat în palmă.
Mă doare foarte tare!
Îmi curge sânge din mână și sunt în agonie.
Sunt trimis la spital, cu Aziz ca interpret.
Era singura mea ocazie să-l văd pe președinte,
iar eu zac în spital.
Apoi, situația devine ireală.
Credeam că-mi vor injecta un anestezic local,
dar ei îmi injectează ketamină, un tranchilizant de cai și drog,
și, pur și simplu, mă externează.
- Cum te simți? - Sunt bine.
Am trecut de la agonie la extaz.
Ceremonia începe în șase minute.
E ultima mea ocazie să prind deschiderea și să-l văd pe președinte.
Asta, dacă reușesc să intru.
Aici e?
Mulțumesc.
Ajung la fix pentru discursul președintelui.
Iată-l în carne și oase!
Președintele Gurbanguly Berdimuhamedov, organizatorul acestui eveniment.
Dragi prieteni,
declar deschisă cea de-a cincea ediție
a Jocurilor Asiei de Arte Marțiale și sporturi în sală!
Ceremonia de deschidere e de-a dreptul spectaculoasă.
Și, surpriză! E mai scumpă decât cea de la Jocurile Olimpice de la Rio.
Nu știu dacă drogul își face efectul, dar ceremonia pare fantastică!
E nebunie curată!
Și, după trei ore...
Da, trei ore.
Ajungem, în sfârșit, la final:
o elaborată ceremonie cu flăcări, realizată călare.
Sus, căluțule!
Trebuie să urci.
E un dezastru!
Doamne! Nu vrea să urce!
Nici nu pot să privesc! E cumplit!
Sunt îngrijorat pentru soarta calului și a călărețului.
Iisuse!
Durează prea mult! Trebuie să lanseze artificiile fără el.
Slavă Domnului!
Jocurile pot începe!
Dar eu o iau rapid la vale.
Cred că toți banii ăștia puteau să fie cheltuiți mai cu cap.
Pe oamenii din acest stadion, de exemplu.
Trebuie să-mi întrerup călătoria
și să părăsesc orașul a doua zi, pentru îngrijiri medicale.
Nu mai sper să-l intervievez sau măcar să-l cunosc pe președinte.
Dar scurta mea ședere în acest regim ciudat, secretos și obsedat de recorduri
m-a impresionat profund.
După câteva zile, Aziz mi-a trimis o înregistrare.
S-a strecurat la Porțile Iadului și a reușit să prăjească acele ouă.
Am noroc că am reușit să vizitez acele țări și să plec nestingherit.
Am descoperit că adevărata plăcere a turismului întunecat este
simpla apreciere a vieții mele de acasă.