EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg er David Farrier, en newzealandsk journalist
som undersøker mørke turistreisemål verden rundt.
Steder som er berømte for død og katastrofe.
Denne ekspedisjonen leder meg til Kasakhstan,
der jeg møter en hardbarka mørk turist...
-Jeg vil ikke at du dør. -Jeg håper vi krysser
helt levende.
...for å se på et av de mest atombombede stedene i verden...
-Er dette greit? -Bare ikke pust inn noe.
Jesus, dette er ekte.
...og den stengte byen Baikonur,
det russiske romprogrammets hemmelige hovedkvarter.
Og jeg forkler meg
for å komme inn i den rare og paranoide republikken Turkmenistan.
Sier jeg noe kritisk om regimet eller regjeringen...
Det bør du ikke.
Ikke si noe negativt, i tilfelle noen lytter.
Journalister sitter i fengsel her. Det er skummelt.
Men ikke alt går i henhold til planen.
STANENE
Jeg reiser til Sentral-Asia,
til en gruppe med fem land som kalles "Stanene":
Turkmenistan, Uzbekistan,
Tadsjikistan, Kirgisistan
og Kasakhstan.
De var en del av sovjetimperiet,
men er nå kjente for sine eksentriske ledere,
ekstreme korrupsjon og hemmeligholdelse.
Perfekt for enhver mørk turist.
Jeg starter reisen i den store stanen Kasakhstan... ...et sted som har ei dødelig kjernefysisk fortid.
Kasakhstan er verdens niende største land,
på størrelse med Vest-Europa.
Det er også et av verdens mest atombombede steder.
Fra 1949 til 1989
detonerte den tidligere Sovjetunionen hundrevis av atomvåpen her.
Testene ble utførte i hemmelighet under den kalde krigen,
i et område med det illevarslende navnet "Polygonet".
Jeg vil se hva som har skjedd med dette atomlandskapet
30 år senere
og finne ut hva flere tiår med atomtesting
har gjort med beboerne.
På denne turen reiser jeg med en hardbarka mørk turist.
Andy!
Andy Drury er en engelsk byggarbeider med kone og to barn.
Men Andy lever et dobbeltliv som eventyrer.
De siste 25 årene har han feriert i kampsoner overalt i verden.
Hva er det med å dra til krigssoner som...
Hva er greia?
Den siste krigssonen, da vi ble angrepet av IS,
var en ganske intens situasjon.
På frontlinja i Kirkuk.
Og...
-...det ble til et massivt angrep. -Og for deg var det liksom...
-Jeg ville ikke dø. -...berusende.
Men adrenalinet ble litt vanedannende.
Andys fareavhengighet har ført ham til krigssoner i Somalia,
Pakistan, Syria,
Nord-Korea, Afghanistan
og Irak.
Her kan vi bli snikskyttermål når som helst.
Ned med hodet.
På denne turen er faren like virkelig, men vi vil ikke kunne se den.
Det er gleden ved radioaktivitet.
Til tross for faren skal Andy og jeg til episenteret
midt i testområdet.
-Det tar over en dag å kjøre. -Jeg har lest mye om det.
Jeg vet hva den første bomba het.
Joe One, etter Josef Stalin. Der lærte du litt historie.
Det har vært på lista mi. Man kan lese, men det er noe annet å komme hit selv.
Det er greia. Jeg vil ikke se det i en dokumentar.
Det er det samme. Nysgjerrighet. Man vil se det selv.
Ja.
-Gud. -Se på dette.
-Dette... -Jeg kjører ikke rett lenger!
Ikke kjør over kanten.
Denne veien er ganske... forferdelig.
-Jeg vil ikke at du dør på den. -Takk. Jeg håper vi krysser...
...helt levende.
-Dette er et klassisk kasakhisk problem. -Nemlig.
Etter en mammuttur ankommer vi endelig i Kurtsjatov.
Hjem, kjære hjem.
Denne byen er nær atomtestområdet
og var tidligere et av Sovjetunionens mest hemmelige steder.
Det er få hoteller å velge blant i disse traktene.
Vi skal bare sjekke inn.
Gjennom her?
Jeg forventet ikke Ritz...
Gangen er jo ikke illevarslende.
...men jeg forventet ikke Bates Motel heller.
Det er ganske...
Det er ganske bra.
Fin innredning.
Moderne TV.
-Hva mer kan man ønske seg? -Den går opp litt.
-Noen flekker der... -Veldig bra.
-...fra en tidligere... -Vi nevner ikke flekkene.
Til å være en mann som besøker krigssoner
er Andy bemerkelsesverdig velstelt.
Jeg oppdager hemmeligheten hans.
Ja, du har noen produkter med deg.
Håret er ganske viktig for deg.
-Ja. -Føner du det?
Når du står opp?
-Hver morgen. -Hver morgen.
Og så har du diverse produkter.
Voksen brukes før hårsprayen.
-Så den er først? -Ja.
Det er viktig å se bra ut!
Andy liker tydeligvis å ha kontroll på alt,
fra hår til timeplaner.
Dette er bare et raskt utkast, men...
Det tar ikke mye tid, det er bare en rask...
-Så du vet hva du går til. -Selvsagt.
Og hans lavteknologiske organisering
passer fint inn i de lokale omstendighetene.
Jeg elsker systemet ditt og hvor gammeldags det er.
Enkelte ville hatt en PC. Du bruker en ringperm.
Neste stopp på vår radioaktive biltur
er 120 kilometer unna,
midt i ingensteder.
Sovjeterne sprengte atombomber overalt her, hundrevis av dem.
Men det var ikke bare for å utvikle våpen.
Enkelte eksplosjoner var for å lage veldig store hull.
Som dette.
-Det er en innsjø. -Det er en innsjø, ja.
I 1965 ble denne innsjøen lagd
av en underjordisk atomeksplosjon.
Med en eksplosjon ti ganger større enn Hiroshima...
...etterlot bomben et 400 meter vidt krater
som er 100 meter dypt.
De valgte å kalle det "Atominnsjøen".
-Det er en ekstrem fremgangsmåte. -Å bruke en atombombe.
Det er bare et navn!
Vi fant en lokal guide til å vise oss rundt.
Konstantin sier at eksplosjonen forurenset vannkanten og vannet.
Dette vannet er hundre ganger mer radioaktivt enn vanlig drikkevann.
Og Andy foreslår selvsagt en svømmetur.
Jeg har disse. Er det greit å svømme øverst?
Ja, det er trygt.
-Er det trygt å svømme? -Ja, men ikke dykk for dypt.
Hvorfor ikke dykke for dypt? Er det mer radioaktivt der nede?
Ja, det er et problem.
Et problem!
Overraskende nok fisker fiskere rolig i Atominnsjøen.
Det er et rart spørsmål, men det går rykter om en fisk med to hoder...
-Er det ikke sant? -Det er ikke vanlig i vår region.
Så ingen tohodede fisker her?
Ingenting her.
Andy vil fortsatt svømme, men før vi gjør det,
byr de lokale oss på deilig
og muligens veldig giftig fisk.
Er de trygge å spise?
-Ikke noe ille ved dem. -"Ikke noe ille ved dem."
Å, Gud.
Jeg vet bare ikke om jeg vil spise treøyd mutantfisk.
Jeg vil heller ha pølse enn fisk.
-Men det er visst ikke et alternativ. -Få i deg litt... atomfisk.
Ja, vodka til.
Så dette fjerner enhver mulig stråling. Drept av vodka.
Skål.
-Én til. Jeg drikker ikke. -Liker du det?
Nei! Jeg skal svømme, og jeg vil helst ikke huske det.
Vi drikker oss til mot.
Kjære vene.
Til slutt overtaler Andy eller vodkaen meg til å ta en svømmetur.
-Du gjør dette veldig vanskelig. -Dette er nervøs spenning.
David... hvorfor gjør vi dette?
Fordi vi kan, tror jeg.
Med Konstantins advarsel i tankene
holder vi oss nær overflaten,
langt unna radioaktivt slam som er lenger nede.
Dette er fint!
Vi har gjort det!
Gi meg fem!
Jeg vet ikke om vi er på eventyr
eller bare er utrolig dumme,
men jeg blir veldig opprømt av å flyte her,
og jeg føler et øyeblikks fred.
Det er vel dette mørk turisme dreier seg om:
å unnslippe normaliteten og snuble over noe vakkert og uventet.
Væpnet med friskt mot
drar Andy og jeg til neste mål på atomreisen vår: midten av Polygonet, episenteret,
der russerne sprengte alle atomvåpnene.
Hvor farlig er det om jeg ikke går med disse?
Har du støv på skoa, kan du puste det inn.
Og hva gjør støvet? Det går inn i kroppen din...
Går det gjennom lungene dine, kan det forårsake kreft.
Ja, jeg har hørt støvkreft, strålingskr...
-De henger sammen. -Dør jeg der ute?
Bare pass på å ikke puste inn noe.
-Hodet mitt er for stort. -Og jeg har brukt masse hårspray.
-Så du er sikker på at det går bra? -Ja.
-Hva kan gå galt? -Det føles jo ikke farlig?
-Du er sikker på at dette er greit? -Ja.
Jeg beroliges ikke av papirdraktene våre idet vi drar til episenteret.
Spesielt siden det var akkurat her den første atomsprengingen skjedde.
Eksplosjonen var like kraftig som Nagasaki-bomben,
men det var bare starten.
Sovjeterne detonerte 456 atombomber her.
Det tilsvarer over 2 500 Hiroshima-bomber.
Det overrasker derfor ikke at området er ett av verdens mest radioaktive steder.
Alt som er igjen nå, er disse fremmede betongstrukturene
som ble brukt til å følge med på sprengingene.
-Du sier dette var episenteret. -Ja.
Hva sikter du til? Innsjøen?
-Ja. -Det er krateret.
Utrolig at det er så grønt her.
Jeg vet vi har vann, men det stemmer liksom ikke.
Jeg forventet at alt var dødt.
Det er som en oase i ørkenen, hva?
Andy, utstyrt med geigerteller, vil presse grensene
og se hvor høy strålingen blir.
Og den steg veldig nå.
Seks. 6,5.
6,29.
Den stiger!
Stiger og stiger.
En måling på seks er 20 ganger høyere enn i eksklusjonssonen rundt Tsjernobyl.
Han ruser seg visst på den mulige faren.
Andy elsker det.
Og vi er oppe i 14.
Så den høyeste målingen er her.
Fjorten!
Mens Andy er i atomhimmelen...
Fjorten!
...begynner jeg å bli engstelig.
Sånn skal det være.
-Derfor kom du. -Så du at jeg var oppspilt?
-Ja, jeg så deg kvikne til. -Hvorfor?
-Som et barn i jula. -Danset jeg?
Ja.
Beklager.
Jeg kan ikke danse.
Vi drar tilbake til relativ trygghet og ut av papirdraktene.
Men en del av puslespillet mangler.
Hva skjedde med alle som bodde her?
Jeg har lest at mange landsbyer ble påvirket av radioaktivt nedfall.
Noen mennesker ble også brukt som forsøksdyr under testene.
Folk ble helt klart strålingsskadde av testene,
og det ga medfødte defekter og sånt. Det skjedde.
Det er ikke noe jeg har opplevd til vanlig.
Man leser om at da eksplosjonene skjedde,
ble de bedt om å se på dem, så innvirkningen kunne sees. Er det usant?
Jeg har ikke informasjon om det.
Om at folk direkte led av stråling
eller noen defekter.
-Det tror jeg de gjorde. -Det må de ha gjort.
Jeg vet ikke om det er språkbarrieren
eller det at han er en offisiell guide, men Konstantin nøler med å innrømme
at noen har blitt påvirket av prøvesprengingen.
Vi har hørt at stråling fra sprengingene
forårsaket alvorlige helseproblemer her.
Konstantings benektelser gjør oss nysgjerrige,
og journalisten i meg vil vite mer.
Jeg sporer opp dr. Toleukhan Nurmagambetov,
sjef for den lokale barselavdelingen, som har et annet syn på det.
Da de åpnet Polygonet, regnet de med vindmønstre.
De trodde derfor
at verken atomskyer eller utslipp ville bli her.
Men de har stråleskadd...
...alle nærliggende områder.
Antall strålingsrelaterte sykdommer er enormt.
Legen sier strålingen drepte kona og barnet hans,
så jeg skjønner at han vil spre sannheten.
Men dette pågår ennå.
Og det gjør ham like sint.
Når dere nå besøker barnehjemmet, vil dere se og forstå.
Legen insisterer på at vi besøker et barnehjem
som tar seg av forlatte barn.
Han sier mange av dem er påvirket av stråling.
Jeg føler meg ukomfortabel, litt emosjonell akkurat nå.
Andy og jeg er urolige.
Denne mørke turen har ledet oss i en helt uventet retning.
Å se det arrete landskapet var én ting,
men å stå ansikt til ansikt med de pågående menneskelige konsekvensene
er hjerteskjærende.
Hun er fem år. Lam. Kan ikke gå.
Hun er nydelig.
Dette stedet går innpå meg. Og jeg merker at det påvirker Andy.
Hvordan er dette, Andy? Hvordan føler du deg nå?
Opprørt.
Jeg liker bare ikke at barn lider.
Det var min største frykt, å se barn som var ulykkelige
og kanskje ille behandlet, men de er nydelige her.
Dette hjemmet er nok noe man kan anse som fantastisk.
Hvorfor tror du det var viktig for deg å se dette?
Å svømme i innsjøen og spøke litt, og...
...ta en morotur er greit. Det kan man tillate seg. Men å komme hit og se effektene...
Det er en stor lærepenge.
Vi sees!
Jeg har aldri sett noe som det barnehjemmet.
Vi kom til Polygonet på jakt etter eventyr
og for å se hva som hadde skjedd her 30 år etter at prøvesprengingene endte.
Vi forventet ikke å se de fryktelige konsekvensene
testene ennå har for folk i dag.
Jeg glemmer aldri det jeg har sett her.
Neste reisemål er også i Kasakhstan,
men 2 000 km vest for Polygonet.
Baikonur var hjertet i det russiske romkappløpet.
Dette stedet var så hemmelig
at det ikke var på noe kart før etter Sovjetunionens fall.
Selv nå er byen stengt og veldig vanskelig å slippe inn i,
voktet av spesialenheter.
Det perfekte reisemålet for en mørk turist.
Jeg vil inn og se dette hemmelige anlegget med egne øyne.
Russerne leier nå Baikonur av Kasakhstan,
og det er fortsatt romprogrammets hjem.
Kosmonauten Jurij Gagarin ble skutt opp her i 1961
og ble den første i bane rundt jorda.
Dermed røk Sovjetunionen forbi USA i det internasjonale romkappløpet.
Etter mange års hemmeligholdelse
har Baikonur utrolig nok åpnet dørene
for et lite antall svært rike turister,
som med glede betaler flere tusen dollar
for å se et 300 tonns prosjektil skytes ut i rommet.
-Hva syns du hittil? -Flott.
Dette er fremste rad.
Det er bare rundt hundre mennesker her.
Lance, en forretningsmann fra Ohio, har ventet i fem år på dette øyeblikket.
Hva er det med denne raketten og det vi ser nå...
-...som gjør deg oppspilt? -Jeg husker fra den kalde krigen
at alt var så hemmelig rundt raketteknologien deres,
og det å se det på nært hold nå
er noe jeg aldri trodde jeg ville kunne gjøre.
Nå starter det.
-Ser du dette? -Man føler det.
Ja, nå ser du hvorfor jeg har tenkt på det i fem år.
Må få med oss det.
Den massive Soyuz-raketten blir flyttet til utskytingsstedet,
klar for sitt oppdrag til den internasjonale romstasjonen.
Lance er ikke eneste romnerd som ser på.
Mange tar selfier.
Teknologien er fantastisk.
Raketten virker som tatt ut av en sci-fi-film fra 50-tallet,
som kanskje ikke er overraskende,
for Lance sier at disse rakettene er baserte på 50 år gamle design.
Jeg syns det virker teknologisk forhistorisk,
og jeg lurer på om det er trygt å bruke dem.
Blir du nervøs ved utskytingen?` Jeg uroer meg alltid.
Masse brensel. Tre fastspente personer.
Jeg er allerede engstelig.
Den er 50 år gammel!
Om du er astronaut,
slår du deg nok til ro med...
"Dør jeg, var jeg ment å dø sånn."
For en måte å dø på.
Men å være så nær rakettten
gjør meg bare mer nervøs for at noe går galt.
Det russiske romprogrammet har opplevd en rekke ulykker de siste årene.
Proton-M-raketten har feilet ni ganger det siste tiåret.
Så den mørke turisten i meg
lurer på om vi blir vitner til en raketteksplosjon
og ikke en utskyting.
Verden har tross alt sett flere romkatastrofer.
Gode Gud, Challenger har eksplodert.
Vår offiselle omvisning inkluderer et besøk til en lokal utstilling.
Her lærte jeg hvor små kosmonauter må være.
Du er for høy.
Jøss.
Ja, den er så liten.
Jesus!
-Veldig liten. -Dette er upraktisk.
Min 1,82 meter høye kropp
betyr at jeg ikke kan reise til verdensrommet.
Jeg får høre at kosmonauter tilbringer to dager
-stappet inn i dette lille røret. -Man må være liten for å bli astronaut.
Hvem er gal nok til å ville ha denne jobben?
Disse karene.
Jeg oppdaget at de holder en pressekonferanse med astronautene.
Baikonur er det eneste stedet på jorda bemannede raketter han lette fra nå.
Så amerikanske og russiske astronauter sitter sammen.
...og et fjerde amerikansk lagmedlem
forbedrer ikke bare forskingsevnen,
men også annen kapasitet om bord.
Alle andres spørsmål er veldig vitenskapelige og tekniske.
Jeg føler meg underlegen.
Men jeg får mikrofonen og får ikke tid til å ombestemme meg.
...vitenskapsarbeid vi vil fullføre enn vi vanligvis kan.
Hei, jeg heter David. Jeg er fra New Zealand.
Kan vi fortsette med spørsmålet til mine venner?
-Unnskyld. -Takk.
Dette var ikke mitt beste øyeblikk som journalist.
Jeg vil bruke så mye tid som mulig på det.
Ta det med ro og se på jorda.
Hei, det er meg igjen. Beklager avbrytelsen. Jeg ville ikke rote.
Rommet er et mysterium for meg.
Jeg lurte på hva dere mener er hovedpoenget med å dra til verdensrommet?
Vi har dratt til rommet i lang tid. Det er spennende,
jeg så raketten, den er utrolig...
...men hva er poenget?
Takk for spørsmålet. Det er et dypt spørsmål.
Min favorittfilm om rommet er Apollo 13.
Tom Hanks spilte hovedrollen i denne filmen,
en astronaut.
Han blir spurt om noe lignende.
Hvorfor fortsette programmet nå som vi har kommet først til månen?
Og hans flotte svar er:
"Tenk om Christopher Columbus
kom tilbake fra den nye verden, og ingen fulgte i hans fotspor."
Det er god nok motivasjon for meg.
De har overbevist meg!
Spørsmålet mitt virket veldig naivt, men de sa det var dypt.
Vi har ennå igjen å se kosmonautene ta farvel med familiene sine.
Når jeg ser dem i romdraktene for første gang,
bare noen meter unna,
innser jeg at de er modige,
ekte helter,
spesielt for barna sine
idet de tar farvel gjennom glasset.
Det er koselig. Familien er der og gjør dette.
Det er vakkert.
Jeg tror man må være ganske fantastisk
for å sette seg i en gammel rakett med over et halvt tonn brensel under setet.
Fem minutter til utskyting. Bekreft, Baikonur-leder.
Selv om vi er en kilometer fra raketten,
virker den fryktinngytende nær. Det er enorm spenning i lufta.
Baikonur, ett minutt til utskyting.
Alt er flott om bord. De er klare.
Tanktrykk for drivstoff igangsatt.
Intern kraft.
Utskytingen er episk
og beinrystende høylytt.
Det føles virkelig som noe man kun opplever én gang i livet.
Jeg har aldri sett noe sånt før.
Gud, den blir raskt liten.
Jeg kom for å se hva attraksjonen var
ved dette obskure og sperrede stedet.
Og nå... tror jeg at jeg vet det.
Utrolig.
Det var bedre enn jeg tenkte meg.
Jeg var redd den ville eksplodere.
Bra at ingen døde.
-Ja. -Alle lever.
De er i rommet, i bane.
Sånn.
Jeg skjønte ikke hvorfor du reiste så langt for å se en rakett,
men jeg tror jeg skjønner det.
-Skål. -Skål.
Siste stopp er fire timers kjøring og to flyturer unna
i landet Turkmenistan.
Den tidligere sovjetrepublikken er beryktet
for å være et av verdens mest isolerte og undertrykkende regimer.
Nesten som Nord-Korea.
Det er vanligvis avskåret fra av verden,
og utenlandske journalister er uvelkomne.
Men jeg planla turen min samtidig
som en obskur OL-spin-off arrangeres der:
de asiatiske innendørs- og kampsportlekene.
Veien inn i dette lukkede kongeriket er å late som jeg er en idrettsjournalist.
Damer og herrer, velkomne til Asjkhabads internasjonale lufthavn.
Jeg vil se hvordan det er inni dette eremittkongeriket.
Og det er lite trolig at det skjer,
men jeg har søkt om å få intervjue presidenten.
Byen Asjkhabad beskrives som en krysning mellom Las Vegas og Nord-Korea,
og arkitektonisk ser den sånn ut.
Men det er noe som er særlig rart.
Byen er vert for et stort idrettsarrangement,
men den ser nesten tom ut.
Selv den overdådige idrettslandsbyen er en spøkelsesby.
Bortsett fra vakter og embetsmenn
som ser ut til å følge med på oss.
Jeg føler meg litt paranoid idet jeg ankommer hotellet.
Et lite klikk... på mikrofonen.
Enda et klikk av.
Det er veldig... Ja, det var et tydelig klikk...
...på og et tydelig klikk av.
Det er så rart!
Og paranoiaen er rimelig når man er i et land med en leder
som president Gurbanguly Berdimuhamedov.
Den talentfulle tannlegen som ble diktator
styrer pressen og imaget sitt nøye...
...om han så viser hæren hvor dødelig han er med kniver...
...eller demonstrerer sin kjærlighet til dyr.
Han er også en musiker som skriver og fremfører egne låter.
Og gitarsoloene hans er så episke
at de ikke bør sees av menneskeøyne.
Men han liker ikke kritikk.
De siste 20 årene har folk som har uttalt seg, selv journalister,
blitt fengslet, forfulgt og angivelig torturert.
Presidenten er en skummel, men fascinerende figur.
Han er skremmende, men jeg håper han kommer på lekene.
Min russiske guide Aziz har blitt med for å hjelpe meg å finne frem.
Han har vært her før.
Om vi filmer der og jeg vil...
...prate med noen på gata eller noe,
og jeg sier noe kritisk om regimet eller regjeringen...
Det bør du ikke. Sier du noe kritisk,
kan det skape problemer for dem du var sammen med...
-Der og da. -...de lokale. Ja, der og da.
Jeg leste at rom og telefoner kan avlyttes?
Jeg... har også...
...fått samme advarsler. Paranoiaen min vokser,
og jeg håper jeg ikke sier noe fornærmende om presidenten i søvne.
Neste morgen velger jeg å gjøre noe jeg aldri har gjort før.
Sjekke rommet for mikrofoner.
Teknikken min er inspirert av dårlige spionfilmer.
Jeg elsker særlig Turkmenistans president.
Han er en veldig kjekk mann.
Jeg gleder meg til å se ham ved åpningen av lekene.
Og disse sengene er så behagelige.
Jeg har demontert rommet mitt, men finner ingen mikrofoner.
Godt å vite.
Jeg har feilet som spion, så nå må jeg innta rollen som idrettsjournalist.
Dette anlegget ble bygd for dette arrangementet.
Det kostet fem milliarder dollar,
som utrolig nok er mer enn OL i Rio kostet.
Rio hadde 400 000 utenlandske gjester.
Det er helt klart ikke tilfellet her.
Dette stedet er nesten tomt.
Det føles som om jeg er den eneste gjesten her.
BRYTING
med tanke på at lekene har startet før åpningsseremonien.
Jeg er redd andre reportere
lett vil merke seg min manglende kunnskap om tradisjonell beltebryting.
Jeg trengte ikke uroe meg.
Det er ingen presse her heller.
Uten medier til stede lurer jeg på hvor mange tilskuere vil komme.
De sa de ventet 100 000 folk?
Så justerte de ned til 30 000, tror jeg.
Det føles som de fyller tribunene med... skolebarn.
De har alle samme uniform
Jeg ser også mange kvinner blant publikum.
Selvsagt har beltebryting en enorm kvinnelig tilhengerskare
i Turkmenistan.
Eller kanskje det er noe annet som foregår.
Man vil ikke si noe negativt, i tilfelle noen lytter.
Jeg har valgt å dra fra Asjkhabad og dens strenge sikkerhet
for å se om ting er mer avslappede utenfor bymuren.
Og hva er vel en bedre unnskyldning enn en berømt turistattraksjon?
Helvetesporten er en spektakulær, flammende pytt.
Den er resultatet av en sovjetisk oljedrillulykke som skulle slukkes
ved å tenne på oljen.
Men 40 år senere brenner den ennå.
Det viser seg at Aziz gjerne vil dit
og har en godt uttenkt, om enn litt snål, plan for når vi kommer dit.
Gleder du deg?
Ja, jeg har drømt om å lage mat på djevelens ild i årevis.
Neste steg er å oppfylle drømmen.
Hva tror du er det beste å tilberede der?
En omelett? Det er opp til deg.
Vi har ikke egg,
men Aziz har noen gamle snacks til testingen.
Så de er i pytten...
Å, Gud.
-Ja. -Pass deg for pytten.
Det er ikke en fisk!
Ned.
Jeg kan holde den i omtrent fem sekunder.
Men å steke et egg tar minst
-to minutter, hva? -Ja.
Jeg vet ikke.
Men planene forsvinner raskt når vi går om bord på turbussen.
-Det ville blitt et problem. -Jeg pratet med sjefen min.
Vi får høre at presidenten har sperret hele Asjkhabad
av fra resten av landet,
og journalister slipper ikke ut.
Som trøst tilbyr embetsfolk oss en omvisning innerst i byen,
en mulighet til å se noen av presidentens monumenter og statuer.
Dere kan filme, men...
-...uten meg. -Uten deg?
Uten meg.
Vi får ikke engang filme lokalbefolkningen,
-inkludert sjåføren vår. -Dere kan filme stedene.
Alle byggene er så imponerende.
Alle nye bygg lages av hvit marmor.
-Hvit marmor? -Ja.
I tillegg til kjærligheten for hvit marmor
er presidenten barnslig besatt av å samle Guinness-rekorder.
Det overrasker ikke at Asjkhabad har rekorden
for høyest tetthet av bygg med hvit marmorkledning.
-Det var TV-bygget. -TV-bygget?
Det har også en Guinness-rekord.
Tårnet vant en verdensrekord for "største arkitektoniske avbildning av ei stjerne".
Det er latterlig. Hva er det?
Som London Eye. Vårt Turkmen Eye.
Enda en Guinness-rekord for den etterlengtede tittelen
"verdens største innendørs pariserhjul".
Ble alt dette bygd for innbyggerne her?
-Dette er... -Hvorfor er alt dette... Herregud.
Hvorfor ble alt dette bygd?
De sparte ikke på noe.
Det er et tegn på makt.
Ja, det er bare makt.
Fontener i en ørken viser kanskje makt og rikdom,
men ingenting viser det bedre enn at presidenten reiser en enorm gullstatue
av seg seg på hesterygg på toppen av et slags isfjell.
Det er mye å prosessere. Skjønner du? Det er ingen her.
Tomt. Alt dette blir bygd, men hvem får nyte det?
Jeg kom for å få en titt på eremittkongeriket,
og jeg har blitt fengslet i en tom marmorby.
Åpningsseremonien for lekene er i kveld.
og jeg kan endelig få et glimt av mannen som bygde alt dette.
Men på hotellet går alt til helvete.
Det er skikkelig ømt.
Jeg lente meg på et speil på rommet. Det knuste
og skar en flerre på 10 cm i hånda mi.
Det er skikkelig ømt.
Hånda mi spruter blod, og jeg har kjempevondt.
Så jeg sendes på sykehus med Aziz som oversetter.
Min ene sjanse til å se presidenten i levende live,
og jeg er på sykehus.
Så blir ting surrealistiske.
Jeg trodde jeg fikk lokalbedøvelse,
men de gir meg ketamin,
som er hestebedøvelse og partydop,
og så utskrives jeg simpelthen.
-Hvordan føler du deg? -Helt fin.
Jeg har gått fra smerte til ekstase.
Seremonien starter om seks minutter.
Det er min siste sjanse til å se åpningen og kanskje se presidenten,
om jeg finner veien inn.
Er det her borte?
Takk.
Jeg rekker akkurat presidentens tale.
Og der er han... selve mannen,
president Gurbanguly Berdimuhamedov,
den ansvarlige for alt dette.
Kjære venner...
...jeg erklærer de femte asiatiske innendørs- og kampsportleker... åpne!
Åpningsseremonien er skikkelig overdreven,
og enda dyrere en den i OL i Rio, som om det er noen overraskelse.
Jeg vet ikke om det er medisinene,
men dette virker... helt sprøtt.
Det er helt sinnssykt.
Og etter tre timer...
...ja, tre timer...
...kommer vi til slutten,
en omstendelig flammetenningsseremoni på hesterygg.
Opp med deg, hesten.
Du må gå opp.
Det er en katastrofe.
Gud, den vil ikke opp.
Jeg orker det ikke, dette er forferdelig.
Jeg uroer meg for hestens fremtid
og rytterens.
Å, Jesus!
Det tar så lang tid,
og de må tenne den uten ham.
Gudskjelov.
Lekene er i gang! Men jeg er på en skikkelig nedtur.
Jeg syns alle pengene kunne blitt brukt til fem millioner bedre formål,
og 40 000 av dem sitter her.
Jeg må korte ned turen min
og forlate Asjkhabad neste dag for å få hånda mi undersøkt.
Jeg har gitt opp håpet om å intervjue eller møte presidenten.
Men oppholdet i dette rare,
hemmelighetsfulle regimet besatt av innendørs pariserhjul
har virkelig gjort inntrykk.
Og noen få dager senere sender Aziz meg et opptak.
Han smuglet seg selv ut av byen og inni Helvetesporten,
og klarte å steke de eggene.
Jeg anser meg selv som heldig fordi jeg kun var på besøk og kunne dra.
Jeg lærer at den virkelige gleden ved mørk turisme ofte er å innse
hvor godt man har det hjemme.