EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Jeg er David Farrier, journalist fra New Zealand,
der undersøger mørketuriststeder,
KANNIBALISME
13 DØDE, 20 SÅREDE
der er kendt for død og ødelæggelse.
Ekspeditionen fører mig til Kazakhstan, hvor jeg møder en hardcore mørketurist...
-Du må ikke dø. -Jeg håber, vi begge kommer ud af det
i live.
...for at se et af de mest atombombede steder i verden.
-Er det her okay? -Undgå bare at indånde noget.
Kors, det her er ægte.
Til den lukkede by, Baikonur,
tophemmeligt hovedkvarter for Ruslands rumprogram.
Jeg går undercover
for at komme ind i den sære og paranoide republik Turkmenistan.
Siger jeg noget kritisk om regimet eller regeringen...
Lad være med det.
Sig intet negativt, hvis nu nogen lytter.
Her er journalister, der er i fængsel. Skræmmende.
Men ikke alt går som planlagt.
STAN-LANDENE
Jeg tager til Centralasien
til en gruppe på fem lande kendt som "Stan-landene":
Turkmenistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Kirgisistan og Kasakhstan.
Landene var tidligere en del af Sovjet og er kendt for deres excentriske ledere,
ekstreme korruption og hemmlighedsfuldhed.
Perfekt for enhver mørketurist.
Jeg starter i Kasakhstan,
et sted med en dødbringende atomfortid.
Kasakhstan er det niendestørste land i verden på størrelse med Vesteuropa.
Det er også et af de mest atombombede steder på jorden.
Mellem 1949 og 1989
detonerede Sovjetunionen hundredvis af atomvåben her.
Prøverne blev udført i største hemmelighed under Den Kolde Krig
i et område, der kaldes "Polygonen".
Jeg vil se, hvad der er sket i det atomødelagte landskab
30 år efter, og hvad årtier med atomprøver har gjort ved indbyggerne.
På turen er jeg sammen med en hardcore mørketurist.
Andy!
Andy er bygmester fra England med kone og to børn.
Rigtig godt.
Men Andy har et dobbeltliv som eventyrrejsende.
Han har brugt de sidste 25 års ferier i kampzoner verden over.
Hvad er der ved at se krigszoner, der, antager jeg...
Hvad er det?
Den sidste krigszone, jeg besøgte, hvor ISIS angreb os,
var en pænt intens situation.
Ved frontlinjen i Kirkuk.
Og...
...det endte i et kæmpe angreb.
Og for dig giver det sådan...
-Jeg ville ikke dø. -...et sus.
Men jeg blev afhængig af adrenalinen.
Andys hang til fare har ført ham til krigszoner i Somalia,
Pakistan, Syrien,
Nordkorea, Afghanistan
og Irak.
Vi kan blive ramt af snigskytter her.
Hovedet ned.
På denne tur er faren lige så virkelig, vi kan bare ikke se den.
Det skønne ved stråling.
Trods truslen tager Andy og jeg imod Ground Zero midt i prøveområdet.
-Det er over en dags kørsel væk. -Jeg har læst om det.
Jeg kender navnet på den første bombe.
Joe One efter Joseph Stalin.
Lidt historie til dig.
Det er én ting at læse om det,
og noget helt andet at se det ... selv.
Det er lige det, for jeg vil ikke se det i en dokumentar.
Det er nysgerrighed. Du vil selv se det.
Ja.
-Kors... -Åh, se lige.
-Det... -Jeg kører ikke lige mere!
Ikke ud over kanten, tak.
Vejen er ... ret forfærdelig.
-Du skal ikke dø her. -Tak.
Jeg håber, vi begge kommer igennem ... i live.
-Det er et klassisk problem her. -Okay.
Efter en monstertur kommer vi endelig til Kurchatov.
Hjem, kære hjem.
Byen er tæt på atomprøvestedet,
og den var et af de hemmeligste steder i Sovjetunionen.
Der er ikke mange hotelmuligheder her.
Vi vil tjekke ind.
Igennem her?
Jeg forventede ikke The Ritz...
Det er slet ikke ildevarslende.
...men heller ikke Bates Motel.
Det er ret...
...ret godt.
God udsmykning.
Moderne tv.
-Hvad kan man ønske mere? -Bedre.
-Der er nogle pletter... -Rigtig godt.
-...fra en tidligere... -Dem taler vi ikke om.
For en, der roligt besøger krigszoner, virker Andy utroligt velplejet.
Jeg opdager hemmeligheden.
Du har ret mange ting i gang.
Håret er ret vigtigt for dig.
-Ja. -Føntørrer du det?
Som det første?
-Hver morgen. -Hver morgen.
-Der er forskellige hårprodukter. -Voks før hårsprayen.
-Det skal i først? -Ja.
Det er vigtigt at se godt ud!
Andy kan tydeligvis godt lide at have styr på alt.
Fra hår til planlægning.
Det er lavet lidt hurtigt, men...
...det kræver ikke meget. Bare et kort...
-Så du ved, hvad du laver. -Ja.
Han lavteknologiske organisering virker helt i tråd med de lokale forhold.
Jeg elsker dit system. Gammeldags, ikke?
Nogle gør det på computeren, du gør det i en mappe.
Næste stop på den radioaktive køretur er 120 km væk midt i ingenting.
Sovjet sprængte bomber overalt her. Hundredvis.
Men ikke kun for at udvikle våben.
Nogle blev bare brugt til at lave meget store huller.
Som det her.
-Det er en sø. -Det er det.
Søen blev skabt i 1965 af en underjordisk atomeksplosion.
Med en kraft på ti gange Hiroshima-bomben
efterlod den et 40 meter bredt og 100 meter dybt krater.
De kaldte den "Atom-søen".
-En ekstrem metode. -Bruge en atombombe.
Det er blot et navn!
Vi fandt en lokal guide, der viste os rundt.
Konstantin siger, eksplosionen forurenede bredderne og vandet.
Vandet er 100 gange så radioaktivt som normalt drikkevand.
Naturligvis foreslår Andy en svømmetur.
Jeg har disse. Er det okay at svømme?
Ja, det er sikkert.
-Er det sikkert? -Ja, men dyk ikke for dybt.
Hvorfor ikke dykke? Er det mere ... radioaktivt dernede?
Ja, det er et problem.
Et problem!
Utroligt nok kaster fiskere deres liner ud i Atom-søen.
Et sært spørgsmål: Et rygte siger, at man har set fisk med to hoveder.
-Ikke sandt? -Det er ikke almindeligt her.
Så ingen to-hovedede fisk her?
Intet her.
Andy vil stadig gerne svømme, men først
inviterer de lokale os på lækker og muligvis meget giftig fisk.
Kan de spises?
-Intet dårligt ved dem. -Intet dårligt.
Åh, Gud.
Jeg ved ikke, om jeg vil spise muterede, tre-øjede fisk.
Jeg tager hellere en pølse, faktisk.
Men det er vist ikke muligt.
Indtag lidt atom... fisk.
Åh, med vokda til. Ja.
Det fjerner eventuel stråling. Dræbt af vodka.
Skål.
-En til. Jeg drikker ikke. -Godt?
Nej! Jeg skal svømme, og det vil jeg helst glemme.
Jeg drikker mig mod til.
Åh, mand.
Endelig overbeviser Andy, eller vodkaen, mig om at svømme en tur.
Du gør det ret besværligt.
Nervøs spænding.
David. Hvorfor gør vi det her?
Fordi vi kan, tror jeg.
Vi husker Konstantins advarsel
om at holde os i overfladen væk fra radioaktivt slam længere nede.
Det er rart!
Vi gjorde det.
High-five.
Jeg ved ikke, om det er en oplevelse eller bare utroligt dumt,
men jeg overvældes af en opstemthed
og et kort øjeblik af ro.
Det er vel det her, mørketurisme handler om:
Flugt fra det normale for at finde noget smukt og uventet.
Bevæbnet med nyt mod tager Andy og jeg til næste sted på atom-turen,
centrum i Polygonen, Ground Zero,
hvor russerne sprængte alle atomvåbnene.
Bærer jeg ikke denne ... hvad er faren så? Er det...
Har du støv på skoene, kan du indånde det.
Hvad gør støvet? Inde i kroppen?
Kommer det igennem dine lunger, kan det give kræft.
Jeg har hørt kræft fra støv, stråling...
-De er forbundet. -Dør jeg derude?
Bare sørg for ikke at indånde noget.
For stort hoved.
Og jeg har en del hårspray i.
Og det er helt sikkert ok?
-Ja. -Hvad kan gå galt?
Det føles slet ikke farligt, vel?
-Er du sikker? -Ja.
Jeg er ikke beroliget af vores papirdragter
på vej mod Ground Zero.
Specielt da det er præcis der, den første atomsprængning skete.
Eksplosionen var lige så kraftig som bomben i Nagasaki,
og det var kun starten.
Russerne sprængte 456 atomenheder her.
Det svarer til over 2.500 bomber i Hiroshima-størrelse.
Ikke overraskende blev området et af verdens mest radioaktive.
Alt, der er tilbage nu, er disse sære betonkonstruktioner,
hvorfra man fulgte sprængningerne.
-Du siger, det var epicenteret? -Ja.
Hvilket? Den sø?
-Ja. -Krateret.
Utroligt, her er så grønt. Jeg ved, der er vand, men det virker forkert.
Det er ... Jeg troede, alt var dødt.
Som en oase i ørkenen, ikke?
Andy har en Geiger-tæller og vil gå til grænsen
for at se, hvor høj strålingen bliver.
Den er steget meget nu. 6. 6,5.
6,92. Den stiger!
Hele tiden.
Over seks er 20 gange højere end udelukkelseszonen om Tjernobyl.
Han får vist et sus af den mulige fare.
Andy elsker det.
Den er oppe på 14. Den er højest her.
14!
Imens Andy er i atom-himlen...
14!
...bliver jeg nervøs.
Det er bedre, ikke?
-Det, du kom for. -Blev jeg begejstret?
-Ja, du livede op. -Hvorfor?
-Som til juleaften. -Dansede jeg?
-Ja, du gjorde. -Undskyld.
Jeg kan ikke danse.
Vi tager tilbage til relativ sikkerhed og smider papirdragten.
Men jeg mangler en del af puslespillet.
Hvad skete der med dem, der boede her?
Jeg har læst, at mange landsbyer blev påvirket af nedfaldet.
Nogle blev endda brugt som prøvekaniner under prøverne.
Der var nogle, som blev ... bestrålet af prøverne,
og det gav fødselsdefekter og alt muligt. Det skete.
Normalt har jeg ... ikke de oplevelser.
Man hører om, at da eksplosionerne fandt sted,
blev de opmuntret til at se, hvad der ville ske. Er det ikke sandt?
Jeg ved ikke meget om, at folk ... led under strålingen eller fik misdannelser.
Det tror jeg, de gjorde.
-Ja. -Det må de.
Måske er det sprogbarrieren, eller fordi han er officiel guide,
men Konstantin virker tøvende over for, at nogen blev påvirket af atomprøverne.
Vi har hørt, at stråling fra sprængninger gav alvorlige helbredsproblemer her.
Konstantins benægtelse gør os nysgerrige, og journalisten i mig vil vide mere.
Jeg finder dr. Toleukhan Nurmagambetov,
der leder den lokale fødeklinik og har et helt andet synspunkt.
Da de åbnede Polygonen, regnede de med vindmønstre.
Derfor troede de,
at hverken skyer eller nedfald ville blive her.
Men de har bestrålet
alle omgivelserne.
Antallet af strålerelaterede lidelser er massivt.
Lægen siger, strålingen dræbte hans kone og barn,
så jeg forstår, han ønsker, folk kender sandheden.
Men det sker stadig, og det gør ham vred.
Når du ser børnehjemmet, vil du se og forstå.
Lægen vil have, vi besøger et børnehjem, der tager sig af efterladte børn.
Han siger, mange af dem er påvirket af stråling.
Jeg er lidt utilpas og følelsesladet lige nu.
Andy og jeg er lidt ængstelige.
Mørketuren har taget en uventet drejning.
At se det ødelagte landskab var én ting,
men at se de fortsatte konsekvenser er hjerteskærende.
Hun er fem år. Lammet. Kan ikke gå.
Hun er smuk.
Hej!
Stedet rammer mig virkelig. Og det rammer også Andy.
Hvordan er det for dig, Andy? Hvad føler du nu?
Ubehageligt.
Jeg kan ikke lige ... lidelse.
Det var min største frygt at se ulykkelige børn,
der måske behandles skidt, men de er smukke her.
Dette hjem er ... hvad man kunne kalde fantastisk.
Hvorfor var det vigtigt for dig at se det, tror du?
Som at svømme i søen og lave lidt sjov og...
...ballade er fint. Det bør man også gøre. Men så at komme her og se, hvilke konsekvenser...
Det er ... meget lærerigt.
Vi ses!
Jeg har aldrig set noget lignende.
Vi kom til Polygonen for at få et eventyr
og se stedet for atomsprængningerne 30 år efter sidste sprængning.
Vi forventede ikke at se de frygtelige konsekvenser,
de stadig har for folk der.
Det, jeg har set her, glemmer jeg aldrig.
Næste destination er stadig i Kasakhstan, men 2.000 km vest for Polygonen.
Baikonur var kernen i det russiske rumkapløb.
Stedet var så hemmeligt, at det ikke var på noget kort, før Sovjetunionens fald.
Selv nu er det en lukket by, der er svær at komme ind i
og bevogtet af væbnede styrker.
Det perfekte sted for en mørketurist.
Jeg vil ind og se dette tophemmelige sted selv.
Russerne leaser nu Baikonur af Kasakhstan,
og det huser stadig russernes rumprogram.
Kosmonaut Yuri Gagarin lettede herfra i 1961
og blev den første i kredsløb om Jorden,
så USSR kom foran USA i det internationale rumkapløb.
Efter mange års hemmelighedskræmmeri har Baikonur nu åbnet dørene
for nogle få, meget velbeslåede turister, der gerne betaler tusindvis af dollars
for at se et 300 tons projektil blive skudt ud i rummet.
-Er det godt? -Skønt. Det er forreste række.
Der er højest hundrede mennesker her.
Lance, forretningsmand fra Ohio, har ventet i fem år på dette øjeblik.
Hvad er det ved raketten og det, vi ser nu, der fænger dig?
Jeg kan huske ... koldkrigstiden.
Alt var så hemmeligt hvad angik raketteknologi,
og at sidde på forreste række og set det nu
havde jeg aldrig troet, ville ske.
Så sker det.
-Kan du se det? -Jeg mærker det.
Nu forstår du, hvorfor jeg har tænkt på det i fem år.
Det må jeg have.
Den enorme Soyuz-raket flyttes til affyringsstedet
klar til en tur til den internationale rumstation.
Lance er ikke den eneste rum-nørd her.
Mange tager selfier.
Teknologien er vild.
Raketten ligner noget fra en 19050'er science-fiction-film,
og det er måske forståeligt,
da Lance siger, at raketterne er baseret på 50 år gamle designs.
Det lyder teknologisk oldnordisk,
og jeg tænker på, om det er sikkert at bruge dem til rumfart.
Bliver du nervøs ved opsendelsen? Det gør jeg. Meget brændstof.
Tre mand fastspændt.
Jeg er allerede nervøs.
Den er 50 år gammel.
Jeg tror, at er man astronaut, har man affundet sig med:
"Dør jeg, så er det skæbnen."
Sikke en død.
At være så tæt på raketten
gør mig bare mere nervøs for, at noget går galt.
Det russiske rumprogram har oplevet en række uheld i de senere år.
Proton-M-raketten har svigtet 9 gange i det seneste årti.
Så mørketuristen i mig tænker, at vi måske bliver vidner til en eksplosion
og ikke en opsendelse.
Verden har haft sin andel af rumkatastrofer.
Du godeste, Challenger er eksploderet.
Vores officielle tur omfatter et besøg på en udstilling om rumprogrammet.
Her har jeg lært, hvor små kosmonauter skal være.
Du er for høj.
Kors.
Ja, den er så lille.
I guder!
-Meget lille. -Det er upraktisk.
Min ranglede krop på 188 cm gør, at jeg ikke kan komme ud i rummet.
De siger, at kosmonauterne sad her i to dage sammenkrummet i det lille rør.
En astronaut skal være lille.
Wow.
Hvem er skør nok til dette job?
Det er de her.
Jeg så, der var en pressekonference med astronauterne.
Baikonur er det eneste sted lige nu, hvor bemandede raketter letter.
Amerikanske og russiske astronauter sidder side om side.
...og et fjerde amerikansk Orbital Segment-medlem
øger ikke kun muligheden for videnskabsforskning,
men også anden aktivitet ombord.
Alle andres spørgsmål er videnskabelige og tekniske.
Jeg er på dybt vand.
Jeg får dog mikrofonen, og jeg kan ikke fortryde.
...det arbejde, for at opnå videnskabelige resultater, end normalt.
Hej, jeg hedder David. Jeg er fra New Zealand.
Undskyld, kan vi fortsætte med svaret?
-Undskyld. -Tak.
Det er klart ikke mit bedste øjeblik i journalistik.
Jeg bruger så meget tid, jeg kan med det. At...
...slappe af og se på Jorden.
Mig igen. Undskyld afbrydelsen. Jeg ville ikke ødelægge noget.
Rummet er ærlig talt et mysterium for mig.
Hvad mener I er hovedformålet med at rejse ud i rummet?
Vi har rejst i rummet i nogen tid. Det er spændende.
Jeg så raketten. Den er utrolig. Men hvorfor?
Tak for spørgsmålet. Det er et stort spørgsmål.
Min yndlingsfilm om rummet er Apollo 13.
Tom Hanks spillede hovedrollen
som astronaut.
Han stillede et lignende spørgsmål.
Hvorfor fortsætte programmet, når vi kom først til månen?
Hans gode svar er:
Tænk, hvis Christopher Columbus
vendte tilbage fra den Nye Verden, og ingen fulgte hans fodspor.
Det er motivation nok for mig.
De har overbevist mig!
Spørgsmålet lød naivt, men de kaldte det stort.
Vi skal se kosmonauterne tage afsked med deres familier.
Da jeg ser dem i rumdragter første gang blot få meter væk,
indser jeg, de er modige og ægte helte.
Specielt for deres børn da de siger farvel igennem ruden.
Det er dejligt, familien er her og gør det.
Det er smukt.
Man skal være en ret utrolig person for at gå ind i en antik raket
med 500 ton brændstof under sædet.
Fem minutter til liftoff. Bekræft, Baikonur-chef.
Selv om vi er en kilometer fra raketten, virker den frygteligt tæt på.
Spændingen er enorm.
Baikonur ... et minut til klar.
Alt er godt ombord. De er klar til at lette.
Booster, fremdrifttanktryk indledt.
Intern kraft.
Opsendelsen er utrolig og rystende højlydt.
Det føles virkelig som noget, man kun oplever én gang.
Jeg har aldrig hørt noget lignende.
Den bliver hurtigt lille.
Jeg kom for at se, hvad det interessante var
ved dette sære og forbudte sted.
Og nu ... ved jeg det vidst.
Ufatteligt. Det var bedre, end jeg troede.
Jeg frygtede, alt sprang i luften. Godt, at ingen døde.
-Ja. -Alle lever. De er i kredsløb.
Sådan.
Jeg forstod ikke helt, at du ville rejse så langt for en raket, men nu gør jeg.
-Skål. -Skål.
Sidste stop ligger fire timers kørsel og to flyveture væk
i landet Turkmenistan.
Den tidligere Sovjet-republik er berygtet
for at være det mest isolerede og undertrykkende regime.
Meget lig Nordkorea.
Det er normalt lukket for omverdenen, og journalister er ikke velkomne.
Men min tur er planlagt, så den falder sammen med en sær olympisk afart,
de asiatiske indendørs og kampsportslege.
Min eneste vej ind er,
hvis jeg foregiver at være sportsjournalist fra New Zealand.
Velkommen til Ashgabat internationale lufthavn.
Jeg vil se, hvordan dette isolerede kongerige er.
Det er et sats, men jeg har bedt om et interview med præsidenten.
Byen Ashgabat er blevet beskrevet som Las Vegas møder Nordkorea,
og arkitektonisk ser det rigtigt ud.
Men der er noget meget sært.
Byen er vært for en stor sportsbegivenhed, men den ser nærmest tom ud.
Selv den overdådige sportsby er tom.
ud over vagtmænd og officials, der overvåger vores ankomst.
Jeg bliver lidt paranoid, da jeg kommer til hotellet.
Et lille klik ... på mikrofonen.
Og et sluk-klik.
Det er meget ... Ja, det var et tydeligt klik
og et tydeligt sluk-klik. Så sært!
Paranoia er okay, når man er i et land med en leder
som præsident Gurbanguly Berdimuhamedov.
Han har mange talenter. Tandlægen, der blev diktator,
styrer pressen og sit image hårdt,
om det er at vise hæren, at han kan dræbe med knive
eller vise sin kærlighed til dyr.
Han er også musiker, der skriver og opfører egne sange,
og hans guitarsoloer er så utrolige,
at de ikke bør ses ved selvsyn.
Men han ynder ikke kritik.
I de seneste 20 år er folk, der har sagt noget, selv journalister,
blevet fængslet, forfulgt og påstået tortureret.
Præsidenten er en skræmmende, men fascinerende type.
Han er frygtindgydende, men jeg håber, han er til legene.
Min russiske guide, Aziz, er kommet for at hjælpe mig forstå.
Han har været her før.
Hvis vi filmer, og jeg vil...
...tale med nogen på gaden eller noget,
og jeg kritiserer ... regimet eller regeringen...
Lad være. Kritiserer du noget,
giver det problemer for dem, du taler med derude...
-På det tidspunkt. -De lokale, ja.
Jeg hører, at værelser og telefoner kan aflyttes?
Jeg ... har også...
...fået samme advarsler. Min paranoia stiger,
og jeg håber, jeg ikke i søvne siger noget, der fornærmer præsidenten.
Næste morgen vil jeg gøre noget, jeg aldrig har gjort før.
Søge efter mikrofoner.
Min teknik kommer fra dårlige spionfilm, jeg har set.
Jeg elsker præsidenten af Turkmenistan.
Han er meget flot.
Jeg glæder mig til at se ham til åbningen af legene.
Og disse senge er så behagelige.
Jeg har skilt alt ad, men ingen mikrofoner ... jeg kan finde.
Godt at vide.
Jeg er en elendig spion,
så jeg må ind i rollen som sportsjournalist og vove mig ud.
Stedet blev bygget til legene.
Det kostede 5 mia. dollars,
hvilket er mere end OL i Rio.
I Rio deltog 400.000 udenlandske journalister.
Sådan er det klart ikke her.
Her er næsten tomt. Det føles, som er jeg den eneste fra udlandet,
og det er ret uheldigt,
da legene allerede er i gang før åbningsceremonien.
Jeg frygter, andre journalister
let ser min manglende viden om traditionel bæltewrestling.
Det var ubegrundet. Her er heller ingen presse.
Uden pressedækning, hvor mange tilskuere kommer så?
De forventede 100.000?
Så satte de det ned til vist 30.000.
Det ser ud, som om de fylder sæderne med ... skoleelever.
De har alle ... samme uniform.
Jeg ser også mange kvinder.
Bæltewrestling har åbenbart en stærk kvinde-fanskare i Turkmenistan.
Eller også foregår her noget andet.
Du bør ikke sige noget negativt, hvis nu nogen lytter.
Jeg beslutter at tage fra Ashgabat og den høje sikkerhed
for at se, om der er mere ro på uden for byens mure.
Og er der en bedre grund end en berømt turistdestination?
Døren til Helvede er et spektakulært flammehav.
Det er resultatet af en sovjetisk olieboreulykke, der skulle stoppes
ved at antænde olien.
Men 40 år senere brænder det stadig.
Det viser sig, at Aziz gerne vil se det
og har en god, omend sær, plan for vores besøg.
Glæder du dig?
Jeg har længe ønsket at lave noget mad på Djævlens bål.
Næste skridt er ... opfyld drømmen.
Hvad ville være bedst at tilberede der?
Omelet? Det må du om.
Vi har ingen æg, men Aziz har tørre kiks til prøven.
De er i bålet...
I guder...
-Ja. -Pas på hullet.
Det er ikke en fisk!
Ned.
Jeg kan holde den i fem sekunder.
-At stege et æg tager vel to minutter? -Ja.
Jeg ved ikke.
Men planerne bremses, da vi skal ind i bussen.
-Det er et problem. -Jeg spurgte min manager...
Præsidenten har afspærret hele byen Ashgabat fra resten af landet,
og journalister må ikke rejse ud.
Som trøst får vi tilbudt en tur i den indre by.
En chance for at se præsidentens berømmede mindesmærker og statuer.
Du må godt filme, men...
-...uden mig. -Uden dig?
Uden mig.
Vi må faktisk ikke filme de lokale, heller ikke chaufføren.
I må filme steder. Alle bygninger er imponerende.
Nye bygninger laves i hvid marmor.
-Hvid marmor? -Ja.
Ud over smag for hvid marmor
er præsidenten barnligt besat af at samle på Guiness-rekorder.
Klart nok har Ashgabat rekorden
for største bygningstæthed med hvid marmorbeklædning.
-Det var tv-bygningen. -Tv-bygning?
Den er også i Guiness' rekordbog.
Tårnet vandt en rekord for
"største bygningsgengivelse af en stjerne."
Latterligt. Hvad er det?
Som London Eye. Vores ... Turkmen Eye.
En rekord for den ombejlede titel som "Verdens største indendørs pariserhjul."
Blev det alt sammen bygget for dem, der bor her?
-Det er... -Hvorfor er ... Du godeste.
Hvorfor blev det overhovedet bygget?
Ja, der er ikke sparet på noget, vel?
-Et tegn på magt. -Ja, det handler om magt, ikke?
Fontæner i ørkenen viser nok magt og velstand,
men intet er bedre end præsidentens enorme, gyldne statue
af ham selv på en hest oven på en slags isbjerg.
Det er lidt meget, ikke? Der er ingen her.
Tomt. Man bygger en masse, men hvem kan nyde det?
Jeg kom for at se et isoleret kongerige,
og jeg blev fanget i en tom marmorby.
I aften er åbningsceremonien for legene,
og jeg får måske et glimt af ham, der byggede det hele.
Men på hotellet går alt i hat og briller.
Den er virkelig øm.
Jeg lænede mig mod et spejl, og det knustes og rev min håndflade op.
Den er rigtig øm.
Min hånd pumper blod ud, og jeg har ondt.
Jeg kommer på hospitalet med Aziz som tolk.
Jeg kunne have set præsidenten i virkeligheden, men er jeg på hospitalet.
Så bliver det surrealistisk.
Jeg troede, jeg fik en lokalbedøvelse,
men de giver mig ketamin, som er hestebedøvelse og fest-narkotika,
og så udskriver de mig.
-Hvordan går det? -Jeg ... Jeg har det fint.
Fra smerte ... til ekstase.
Ceremonien starter om seks minutter.
Min sidste chance for at se åbningen og måske selve præsidenten,
hvis jeg kan finde ind.
Er det her? Tak.
Jeg kommer lige i tide til præsidentens tale.
Der er han så ... i egen høje person.
Præsident Gurbanguly Berdimuhamedov, der styrer det hele.
Kære venner.
Jeg erklærer de femte Asiatiske indendørs og kampsportslege for ... åbne!
Åbningsceremonien er for meget,
og til stor overraskelse
dyrere end den ved OL i Rio.
Jeg ved ikke, om det er medicinen, men det forekommer ... vanvittigt.
Det er komplet sindssygt.
Efter tre timer ... ja, tre timer ... kommer finalen endelig.
En overdådig flammetændingsceremoni på hesteryg.
Op med dig, pruhest.
Du må opl
En ren katastrofe.
Åh, den vil ikke op.
Jeg magter det ikke. Det er rædsomt.
Jeg er bekymret for hestens fremtid og rytterens.
I guder!
Det tager så lang tid, og de må tænde det uden ham.
Gudskelov.
Legene er åbne!
Men jeg har kæmpe nedtur.
Alle de penge kunne være brugt på fem millioner bedre ting,
og de 40.000 af dem sidder her.
Jeg må afkorte min tur
og forlade Ashgabat næste dag for at få tilset hånden.
Jeg har opgivet at prøve at interviewe eller møde præsidenten.
Men mit korte besøg
i det sære, hemmelige indendørs-pariserhjul-elskende regime
har gjort stort indtryk.
Få dage senere sender Aziz en video.
Han sneg sig ud af byen og hen til Døren til Helvede,
og han tilberedte æggene.
Jeg er heldig bare at have besøgt stedet og kunnet rejse igen.
Jeg forstår, at af og til er glæden ved mørketurisme forståelsen af,
hvor godt man har det derhjemme.