UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Sunt jurnalist în Noua Zeelandă.
Am fost mereu atras de latura mai ciudată a vieții.
Așa că am decis să investighez turismul negru.
E un fenomen global în care oamenii evită normalitatea.
În schimb, aleg vacanțe în zone de război,
zone de dezastru și alte destinații neobișnuite.
Sunt interesat de nebunie... macabru și morbid.
Plec în lume,
să caut experiențe de neuitat ale turismului negru.
Ajung întâi în America Latină.
- Afară, demonule! - În Mexico City,
stau față în față cu cei posedați.
E foarte gălăgios, nu?
Merg în Columbia să fiu cât mai aproape de Pablo Escobar...
și discut cu mercenarul lui.
Ai fost vreodată la psiholog?
Sau ai făcut terapie?
Aleg să trec granița înapoi în America
- ...pe calea grea. - Răspunde, nemernicule.
Sunt David Farrier, iar excursia asta conține peste 80% moarte.
AMERICA LATINĂ
Prima oprire este în Columbia,
vizitând orașul Medellin,
faimos pentru baronul drogurilor Pablo Escobar
și imperiul lui de cocaină.
Sunt într-un tur narco
într-o mașină condusă de sosia lui Pablo,
care face o afacere dubioasă cu un walkie-talkie din anii '90.
Ascultă, dacă nu înțelege,
o să-i omor mama,
apoi tatăl,
apoi bunica
și dacă e moartă,
o dezgrop și o omor din nou!
În mod cert e una dintre cele mai ciudate curse de taxi.
Îi omor și câinele,
și dacă nu are unul, îi cumpăr unul
și după ce-l îndrăgește, îl omor și pe el.
Narco-turismul este cea mai nouă tendință a turismului negru.
Am venit aici să explorez industria care a crescut din cenușa lui Pablo
și să vorbesc cu cei care profită de trecutul lui negru.
Dublura periculoasă a lui Pablo m-a lăsat
în cartierul faimos ce-i poartă numele.
Barrio Pablo Escobar e lipit de un deal
ținut laolaltă cu un labirint improvizat de scări.
Peste tot sunt altare pictate onorându-l pe regele cocainei.
E ciudat că e văzut ca o celebritate locală
când te gândești la tot haosul provocat.
Pablo Escobar a intrat în comerțul cu cocaină în anii 1970
și până în anii '80 a transformat Columbia în capitala mondială a crimei,
măcelărind mii de oameni care-i stăteau în cale.
Și Pablo a avut un final violent,
fiind împușcat pe un acoperiș în Medellin în anul 1993.
Înainte să-mi încep aventura narco-turistică, vreau să aflu
de ce oamenii din Barrio Pablo Escobar îl preaslăvesc.
Omoară-l, Un Ochi!
Omoară-l, băiete!
Fiind unul dintre cele mai sărace și mai dubioase cartiere,
localnicii au o reputație feroce
și sunt o mulțime de păreri despre Pablo.
Ce părere au oamenii despre Pablo Escobar?
El a construit zona. A construit majoritatea caselor.
Eu provin dintr-una din casele alea. Le-a dăruit mamei și bunicii o casă.
Locuiam într-o dărăpănătură.
Cum să nu-l iubesc?
Pablo Escobar e ca Robin Hood-ul cartierului lor,
dar ce cred ceilalți din Medellin,
care l-au văzut ca pe un infractor?
În timpul domniei lui,
a omorât peste 1,000 de polițiști. Mă întâlnesc cu Carlos,
cel care pe atunci era în linia întâi.
Vreau să știu cum dracu' a supraviețuit atunci.
Acesta sunt eu polițist.
Aveai 20 de ani atunci.
- Aveam 20 de ani. - Aceștia sunt ceilalți ofițeri.
Câți crezi că mai trăiesc azi?
Toți și comandanții, probabil cinci.
- Astăzi mai trăiesc cinci? - Da.
- Da, de atunci. - Tu cum de trăiești?
Mulți polițiști erau corupți și lucrau pentru Cartelul Medellin.
Dar e altceva când zic ‘Plata o plomo,’
adică, „Bani sau glonț.”
Frate...
dacă nu te pot corupe, te omoară.
Deci ai fost corupt?
Am fost corupt de Pablo Escobar. Am făcut bani frumoși.
- Nu l-am întâlnit niciodată, sincer. - Da.
Dar te-a plătit.
Am luat banii pentru că voiam să trăiesc.
Probabil de asta trăiești, că ai luat banii lui Pablo.
Carlos a luat mită de la Pablo și nu-l condamn.
Într-un fel ironic,
el încă încasează bani datorită lui Pablo.
Trebuie să fiu sincer cu tine. Fac tururi turistice Pablo.
Faci tururi Pablo Escobar?
Da, așa este.
În ziua de azi, toți de aici fac mai mulți bani
cu Pablo mort, decât când trăia.
Uită-te la tine, Pablo Escobar. Eu câștig.
Acum ești în pământ, doar oale și ulcele.
Trebuie să zic ceva, Pablo.
Mulțumesc enorm, pentru că acum
fac bani cu numele tău.
Pablo ar trebui să fie mândru că localnicii fac bani cu numele lui.
I-a plăcut să facă bani
și se pricepea la asta.
Și-a transformat viața de la un hoț amărât de cartier
la un miliardar cu penthouse-uri.
Merg în suburbiile celor bogați,
deoarece am auzit de un apartament în care locuia Pablo
care e de vânzare.
E o ocazie perfectă de a arunca o privire în viața opulentă a lui Pablo.
Proprietara apartamentului, Claudia,
a fost cumnata lui Pablo,
măritată cu fratele lui, Roberto.
Pe atunci, era o regină a frumuseții.
Arăți uimitor.
- Mulțumesc. - Și acum la fel.
- Nu s-a schimbat mai nimic. - Mulțumesc.
- Ceea ce e foarte ciudat, dar tare. - Mulțumesc.
Poate că aspectul nu i s-a schimbat mult,
dar viața în apartament da.
Claudia a divorțat de Roberto.
Astăzi, este doar ea și câinii ei.
E nevoie de botnițe?
- Da. - Bine.
Da, că sunt foarte geloși pe mine.
Corect.
Vanessa, mai adu un scaun.
Deci ar putea mușca?
S-ar putea.
Ești bine acolo?
- Stai. - Bine.
Bine! Bună!
Bună!
Ce mari sunteți!
Nu.
Sunt mari.
Salut, băieți.
- Sunt frumoși. - Șezi!
Șezi!
Îi deranjează... dacă-i mângâi puțin pe cap? Bună.
Nu! Stai!
Stai!
Nu, Aaron.
Doar pe ei doi îi ai? Nu, am șapte.
Mi-a părut bine.
Cred că o dată ce ai fost căsătorit cu un Escobar,
ai nevoie de multă protecție.
Aici au aruncat grenada.
- Aici au încercat să... - Da.
- Să arunce în aer apartamentul. - Da.
În timpul războaielor narcoticelor.
Da, e ciudat să mă gândesc ce nebunie era aici.
Parcă eram într-un film
și totul s-a schimbat brusc.
Pablo nu mai e, dar moștenirea lui rămâne.
- David, sunt aici. - Bună. Mai e o cameră.
- Avea vreun compartiment secret... - Da.
- ...sau ascunzători? - da.
Deci ridicăm asta.
Ia te uită!
Tu nu ai ascuns nimic acolo?
- Îl păstrezi gol? - Nu!
Nu-mi spui de cele în care tu ai ceva.
Baia! Vreau să vezi baia! Aceasta era baia lui Pablo.
- Da. - Baia nu s-a schimbat deloc.
Este o capsulă a timpului din '90.
Oțel și marmură.
Întreaga cameră a fost construită așa. Până și closetul!
Și dormitorul era așa.
Podeaua, tavanul, ușa.
Întreaga cameră era așa.
Aici s-au întâmplat multe lucruri abominabile.
Vreau să mă mut, nu vreau să o păstrez.
Așa că o vând!
Sper că cineva va vrea să o cumpere!
Vreau 750.000 de dolari pe ea.
Pare rezonabil.
Puțin peste bugetul meu, dar asta e.
I-am urat noroc Claudiei cu planurile ei de vânzare
și m-am îndreptat spre alte reședințe ale lui Pablo,
atracția principală din oraș pentru turiștii narco.
În vârful colinei Medellin, cu o priveliște superbă,
Pablo Escobar și-a construit propria închisoare de cinci stele:
La Catedral.
Decât să fie extrădat în America,
Pablo a făcut o înțelegere cu guvernul columbian
și s-a mutat în pușcărie pentru o sentință de cinci ani.
La fel ca apartamentul lui,
a fost decorată cu dotărilor anilor '90 de ultimă oră
și împărțea acest lux cu câte o regină a frumuseții
și cu acoliții lui.
Popeye a fost asasinul de încredere al lui Pablo Escobar,
omorând peste 250 de oameni pentru șeful său,
chiar și pe iubita lui.
A fost închis 22 de ani,
iar acum e o vedetă populară pe YouTube.
Mă întâlnesc cu el pe terenul închisorii năpădit de plante,
în timp ce el filmează.
E cel mai tare tur narco.
Familiei mele de pe YouTube, Facebook și Twitter,
vă urez bun venit!
Astăzi vom vorbi despre La Catedral.
Acolo am fost închis cu Pablo Emilio Escobar Gaviria,
împreună cu cei mai buni soldați ai lui,
timp de 13 luni și jumătate.
Popeye spune că și-a plătit datoria față de societate
și acum este un om corijat.
Ți-ai ispășit pedeapsa,
dar regreți ce ai făcut și oamenii pe care i-ai ucis?
Regret totul.
Am îmbătrânit acum.
Am învățat că dacă ești lângă oameni care te iubesc,
nu merită să omori oameni.
Oamenii nu mă admiră fiindcă am fost un criminal.
Mă admiră fiindcă mi-am schimbat viața. Mi-am ispășit pedeapsa.
Vreau să fiu iar în societate.
Oamenii mă susțin.
Dacă nu mă pot întoarce și nu pot câștiga un trai cinstit,
o să pun mâna pe un pistol.
Da.
Nu pune mâna pe armă.
Cred că varianta asta trebuie eliminată.
Ai fost acolo, ai făcut asta.
Cred că mai bine lași armele în urmă.
Urcând spre vechea închisoare,
simt că regretă puțin că a ucis acele sute de oameni.
Dar în mod ciudat e obsedat de cei ce nu cred că s-a schimbat.
De ce m-ai deranja pe mine, un criminal?
Încerc să mă schimb, de ce mă deranjezi?
Nu mi-e frică să mor sau să înfrunt moartea. Nu mi-e frică de viermi, de muște, de gândaci, de gonoreea,
de fraieri, de bulangii, de fii de cățea! Știu toate înjurăturile!
În mod clar are un mod colorat de exprimare,
iar toate înjurăturile au atras un grup.
Doi turiști narco din New York au venit
să vadă închisoarea lui Pablo.
Nu se așteptau să dea peste Popeye și sunt fascinați.
Este faimos în întreaga lume.
Ce părere aveți de toată povestea?
E îngrozitor ce au făcut, dar...
unii l-au iubit, alții l-au urât.
Voi ce părere aveți?
- Bună întrebare. - Într-adevăr.
Eu vreau doar să știu povestea. Cam atât.
E o nebunie. E un vis devenit realitate.
Adică... el e Popeye.
Da, sunt destul de sigur că l-au plăcut.
Ce ciudat!
Ceea ce e chiar ciudat, e să adori un erou
care a făcut multe lucruri abjecte.
Și-a ucis prietena.
Turul meu privat continuă prin curtea închisorii plină de vegetație
și ochii lui Popeye se aprind când ne apropiem de ruinele unui dormitor.
Aici veneau reginele frumuseții să petreacă noaptea.
Femei splendide, cele mai frumoase femei din Columbia și din lume.
Aici făceam focul și îi aduceam de băut lui Pablo.
Dar bea doar jumătate de pahar de Heineken și fuma jumătate de joint.
Și apoi se ducea după o fată.
Era un fel de conac Playboy.
La petrecerile astea nu te făceai mangă
sau te drogai cu cocaină,
ci doar fumai niște marijuana
și făceai sex dur.
Înțeleg ce înseamnă asta.
Un războinic ca Escobar mănâncă
alături de oamenii lui,
luptă alături de ei și li se alătură în orgii.
E o întrebare delicată, dar trebuie să știu...
O făceați amândoi aici, în același timp?
Peste tot era plin de scule.
Cum zicem pe aici, eram plin de păsărici mai ceva ca în ziua când ne-am născut.
Popeye era în formă bună. Era chiar încântător.
Pe măsură ce turul continuă,
trebuie să-mi tot reamintesc
că sunt lângă asasinul cu sânge rece al lui Pablo Escobar.
Popeye, ai ucis oameni în această incintă, nu?
Da, i-am tăiat în bucăți.
Și apoi le-am dat foc.
Glumesc!
Nu vreau să... glumesc pe tema asta.
Nu vreau să glumesc despre asta.
Asta e problema. Ești fermecător,
dar vorbești despre a tăia corpuri și nu e...
Nu e amuzant.
Ți-ai ucis prietena.
E complet aiurea.
Bună.
Calmează-te, e OK!
Turul cu Popeye se schimbă brusc când scoate pistolul.
Este genul de armă pe care ai folosi-o să...
Când omorai oameni?
Oricine poate cumpăra o armă, dar trebuie tras cu ea.
Acum vrea să-și arate talentul actoricesc
într-o scenă de acțiune scrisă de el.
Popeye interpretează o versiune a lui,
un fost condamnat care se confruntă cu un gangster milenial.
Ia uite ce am găsit aici!
Chestia asta cu ochi!
Ce faci, bulangiule?
Ce faci, câine bătrân?
Ce cauți pe muntele meu, bulangiule? Știi la ce se folosesc armele?
Ca să fim la același nivel!
A fost o interpretare înfricoșător de convingătoare.
Mi-am putut da seama că a mai făcut asta.
A fost...
A fost bine.
Cred.
Exact ca în viața reală.
Asasinul plătit!
Popeye pare să savureze interpretarea vechii sale personalități.
E destul de ciudat că toți sunt așa indiferenți despre asta
și tratează totul ca pe o glumă.
Iar oamenilor le place, nu? Este atrăgător.
Oamenii vor să te întâlnească, să-ți vorbească.
Eu vorbesc cu tine.
Îmi e greu să accept noul rol al lui Popeye:
asasinul care-și transformă trecutul tulburător în divertisment.
Mă deranjează ceva în mod special.
Ce nu înțeleg... Înțeleg...
adorația ta pentru Pablo și tot ce a însemnat pentru tine,
dar te-a făcut să-ți ucizi iubita.
Asta e partea în care eu aș fi zis:
„Nu. În niciun caz.”
Ea l-a trădat pe Pablo Escobar încercând să-l dea pe mâna DEA.
Pablo Escobar a aflat și mi-a ordonat să o omor.
Se întorsese împotriva Dumnezeului meu, Pablo, și mă folosea.
Trebuia să o execut.
Uită-te la orașul ăsta frumos.
E un oraș frumos deasupra unui cimitir cu sute de mii de victime.
Și asta e singura cale de a scăpa de sărăcie.
Nu vei înțelege niciodată, fiindcă suntem din lumi diferite.
Eu sunt produsul violenței, al sângelui și al închisorii.
Asta a fost puterea mea, arma mea.
Nu pot să nu mă gândesc
că a fi asasinul lui Pablo trebuie să-l fi afectat serios pe Popeye.
Ai fost la vreun psiholog?
Ai vorbit despre asta? Terapie, ceva?
Uneori merg la psiholog.
Poate îți pot da numărul lui.
Vorbesc cu frumusețea mea neagră de aici.
Ea e terapia mea.
Avem abordări diferite.
Noi doi avem abordări foarte diferite.
Îți dau numărul psihologului meu!
Nu vreau numărul.
Nu vreau numărul lor.
Te plac deși nu vreau asta.
M-au avertizat de asta.
Da, ești un om foarte plăcut
care a făcut niște lucruri rele.
Sunt confuz de faptul că sunt fermecat de un asasin brutal.
Totuși, nu sunt convins că Popeye e complet corijat.
Nu pare să scape de viața trăită în umbra unui baron al drogurilor demult mort,
la fel ca majoritatea celor întâlniți.
Am descoperit că moștenirea lui Pablo Escobar e foarte vie
aici, în Medellin.
De la băieții de cartier și reginele frumuseții care stau în casele lui
la turismul narco care încă face bani în numele lui.
MEDELLIN COLUMBIA
Mă îndrept spre Mexic
și aterizez în cea mai mare metropolă din emisfera vestică.
Mexico City.
Am ajuns de Ziua Morților,
ziua în care milioane de mexicani merg la cimitire
pentru a fi cu sufletele rudelor decedate.
Ca turist negru ei sunt mulțimea perfectă în care te poți amesteca.
Dar sunt aici să văd dincolo de de măștile înspăimântătoare și fețe vopsite.
Am auzit de o nouă obsesie neagră care cuprinde rapid Mexicul.
Un cult numit Santa Muerte, care venerează sfântul morții.
Vreau să știu ce fel de oameni se roagă
la un schelet demonic într-o mantie cu glugă
și de ce.
Religia Santa Muerte devine tot mai populară
în mii de altare din spatele curții,
dar este nerecunoscută de bisericile principale.
Deci, înainte să încep călătoria religioasă,
m-am gândit că mi-ar trebui sfatul unui preot.
A doua zi, am mers la o biserică
unde preotul făcea o exorcizare.
Era în mijlocul acțiunii cu niște spirite rele.
Ce se întâmplă aici?
Venise aici cu mama ei, dar văzusem un spirit în ea.
Nu am mai văzut un exorcism.
Mă întreb dacă primesc plângeri de la vecini.
E foarte gălăgios, nu?
Cred că e genul de loc unde merge
- ...cineva care are nevoie de asta. - Exact.
Doamne, mă întreb câți au vărsat în găleata aia.
Exorcistul e foarte ferm
cu aceia care venerează Santa Muerte.
Santa Muerte e ceva satanic.
Mafia din Mexic,
traficanții de droguri, hoții, violatorii, cei mai răi,
toți venerează Santa Muerte.
Cel mai rău e sacrificiul uman.
Ai spus sacrificiu uman?
Dar nu am primit un răspuns.
A fost distras de doamna cu tatuaj dubios
și a intrat în modul de interogatoriu.
Sunteți adeptă a Santa Muerte?
Putem să vedem?
Ăsta e un tatuaj Santa Muerte.
Este un tatuaj Santa Muerte?
Da, e un tatuaj Santa Muerte.
Femeia a venit cu fiul ei tulburat,
un enoriaș al Santa Muerte,
dar acesta a fugit când a văzut biserica.
Până să realizeze ce se întâmplă
a fost înconjurată de o echipă de războinici sfinți,
toți determinați să scoată demonul de care suspectau că e posedată.
Devine înfricoșător
și sunt îngrijorat că vor scoate ce are în stomac.
Afară!
Ieși acum, îți ordon în numele lui Iehova!
Dar demonul nu se urnește,
chiar dacă încearcă ei toate trucurile din cartea sfântă.
Se pare că exorcistul e pe cale să renunțe,
dar dintr-o dată, procesul devine mult mai fizic.
E pe jos.
Mereu ajung pe jos.
În numele Duhului Sfânt te dau afară!
Doamne, e îngrozitor.
Pare să aibă dureri reale,
dar mă întreb câte sunt provocate
de vindecarea riguroasă care are loc acum.
Spune că nu iese dacă nu îl scoți afară.
Se pare că a funcționat iar ea a scăpat în sfârșit de demon.
Afară!
Habar nu am ce să înțeleg.
Nu am văzut niciun demon ieșind.
Sunt ușurat că s-au încheiat cele două ore de chin.
Eliberată de stăpânii răului.
În ciuda avertismentelor lui,
exorcistul nu m-a convins să renunț la călătoria mea
în lumea cultului Santa Muerte.
Așa că s-a oferit să-mi dea o binecuvântare de protecție.
După ce am văzut, s-ar putea să am nevoie.
Amin.
Dar tot sunt determinat să continui.
Vreau să aflu mai multe despre Santa Muerte și adepții ei
și am găsit un ghid stradal, Christian,
care mă va duce la ei.
Are cunoștințe în lumea lor.
Ne aflăm în drum spre cunoscutul refugiu Santa Muerte din Tepito.
În seara asta va muri cineva.
Se simte vibrația în noaptea asta, ca și cum diavolul e afară.
Tepito e cartierul proscrișilor, hoților,
- ...săracilor și al celor uitați. - Doar în cartier.
Aici, în lumea interlopă, Santa Muerte este talismanul lor sfânt.
Ajungem cu pelerinajul de mers în genunchi al credincioșilor Santa Muerte
care se târăsc pe jos spre ispășirea păcatelor.
În durere se îndreaptă spre altarul public
apărut prima dată în 2001.
Când o localnică, Dona Queta,
a decis să-și scoată din casă efigia Santa Muerte
și s-o pună pe trotuar.
E a doua zi după Ziua Morților,
dar în Tepito festivitățile încă continuă,
doar că ei sărbătoresc complet diferit.
O dată pe an, o onorează pe Doamna Moarte,
iar aici, are un propovăduitor.
Sfânta, ura, ura!
Poți să o simți. Sfânta e aici.
Eu sunt David.
Încântat, dle David.
Toată viața am avut probleme.
Am fost călcat de mașină, dar ea m-a salvat.
Îmi zice că a fost...
Ai fost călcat.
Santísima Muerte zice:
În numele Tatălui, al Fiului și al Duhului Sfânt...
O temă comună a multor adepți e că au avut o viață grea
iar acum îi mulțumesc lui Santa Muerte că încă trăiesc.
Simt că ar trebui să mă alătur
și să fac o ofrandă la faimosul ei altar. Christian spune că tăria este o ofrandă populară.
Ei îi place băutura tare și se răsfață cu puțină iarbă.
Avem lumânare, alcool, marijuana...
La naiba, marijuana. E cea mai bună.
Mulțumesc. Bate palma.
Asta nu era planificat, dar...
- S-a întâmplat. - Ți-am zis, omule.
În numele Tatălui, al Fiului și al Sfântului Duh.
Amin.
Am luat o gură de mescal cu gust de benzină
și i-am oferit iarbă lui Santa Muerte.
Acum trebuie s-o întâlnesc pe doamna din spatele altarului,
cea care a început totul...
Dona Queta.
Eu și Christian luăm efigia și o ducem să o binecuvânteze.
Dona Queta, eu sunt David.
Nu era deloc ceea ce mă așteptam.
Am adus și asta cu mine.
Mă gândeam că poate, dacă ai putea să o binecuvântezi...
O să o ții dumneata.
- Ea zice să o ții tu. - Bine, o țin.
Dar trebuie să o faci cu drag.
Ține-o, așa.
Scoate un fel de deodorant „sfânt”
și începe să-mi binecuvânteze statuia.
Frumușica mea.
Așa miroase Raiul...
sau Iadul?
Îmi e destul de ciudat să țin asta, pentru că...
de unde vin eu, noi nu celebrăm moartea așa.
Mi se pare destul de înspăimântător, știi?
Suntem mulțumiți de moarte, dar pentru toți, Dumnezeu e pe primul loc.
Ea e bună, nu malefică...
asta îmi spui.
Ea spune că nu e nimic rău.
Că are grijă de tine,
are grijă de mine, are grijă de noi toți.
„Are grijă de noi toți”, zice ea.
E așa frumoasă.
Mulțumesc.
M-a liniștit imediat.
Și ne invită sus în altarul ei personal.
E ca o cameră magică de rezervă plină cu bibelouri „negre”
și efigii ciudate.
Dona Queta este ca o bunică obișnuită,
doar că nu oferă prăjiturele,
ci îți arată colecția ei de statui ciudate ale morții.
E tare!
Cum e să trăiești în acest cartier?
Căci am auzit doar că e foarte periculos.
Ea zice că nu e așa. Nu minte...
Aici trăim cum vrem.
Trăim exact așa cum vrem.
Fiecare face ce vrea el.
Și fiecare face ceea ce vrea.
Iar oamenii știu să nu se pună cu tine.
Nimeni nu se pune cu mine.
Ea zice că nici să nu te gândești la asta.
Îmi dau seama că ești o femeie puternică.
Era la parter o fotografie cu soțul tău?
Este aici acum, sau... Da, e aici, are grijă de mine,
dar e mort de un an și jumătate.
Dar spiritul lui este.
Trebuie să fie aici. Are grijă de mine.
Ea zice că nu are unde altundeva să fie.
Ăsta e locul lui. Aici trebuie să fie
și trebuie să aibă grijă de ea.
Ce s-a întâmplat?
A fost tâlhărit.
Îmi pare rău.
Asta e.
Așa este. Asta mă sperie puțin,
dar poate că tu ești mai împăcată ca mine.
Poți trăi cel mai frumos viața asta doar trăind-o fără frică.
Trăiește, trăiește frumos.
„Doar trăiește”, zice ea.
- Are dreptate... - Sunt de acord.
Și eu am cancer.
Sunt fericită.
Îmi iubesc cancerul.
Ea își iubește cancerul...
pentru că a învățat-o cum să trăiască.
E al meu.
Acesta e cea mai pozitivă atitudine pe care am auzit-o vreodată.
Când vine vorba de a înfrunta moartea,
Dona Queta este o persoană incredibil de pozitivă
și sunt smerit doar fiind în preajma ei.
Sunt o mulțime de oameni veniți aici pentru aceeași experiență.
Prin Dona Queta,
am realizat că Santa Muerte nu înseamnă venerarea morții.
Este despre a nu te teme de moarte.
Cred că a venit să-l certe.
- Serios? - Da, despre ceva.
- Da. - Îl ceartă?
Santa Madre zice că ești nebun.
Zice: „Duceți-vă dracu' nemernicilor, sunteți nebuni!”
Oamenii stau la rând
pentru faimoasele prăjituri gigant servite în fiecare an.
O întreagă comunitate a crescut în jurul micului altar al Donei Queta,
iar acum ea este un fel de Marea Preoteasă din Tepito.
Coada începe acolo.
Dona, prăjiturile arată uimitor. Sunt așa mari.
Am venit aici să găsesc un cult malefic al morții,
dar am găsit în schimb un grup de exilați uniți prin credința lor.
Am emoții să tai o prăjitură, să nu greșesc.
O să mă duc acolo.
De fapt ei nu venerează nimic rău.
Doar că nu se tem să privească moartea în față.
E bună.
Și mănâncă prăjitura morții.
Cu siguranță, prăjitura nu poate fi rea.
E vremea să plec din Mexic.
Turiștii poate se mai relaxează o dată la piscine,
sorbindu-și ultima tequila înainte de zborul spre casă.
Dar nu sunt interesat să plec din Mexic așa.
MEXIC MEXICO CITY
Mă îndrept 1,600 de kilometri la nord spre granița cu SUA,
să văd cu ce se confruntă emigranții ilegali
când încearcă să fugă din Mexic pentru o nouă viață.
Am auzit de o experiență de trecere a graniței
care transformă postura de imigrant ilegal în atracție turistică.
Vreau să aflu cum ar fi această călătorie
și cât de realist este acest tur.
Campania președintelui Trump promova ridicarea unui zid
deci sunt surprins că deja este unul.
E mai degrabă un gard și nici nu e terminat.
Cu siguranță, acest tur va fi ușor.
La pământ!
Este 07:00 A.M.,
și sunt întins pe cimentul rece într-un orășel în pustietate.
E chiar rece aici. Scuze.
Majoritatea turiștilor încă dorm, bucurându-se de patul cald din hotel.
După asta, fără răspunsuri, fără întrebări.
Astăzi, nu ne jucăm.
Dar la mine țipă un bărbat mascat
care ne cere să-i zicem „Comandant.”
Râul e foarte periculos.
Are 18 metri adâncime și e lat de 15. Curge cu 160 km/oră.
Turul începe ca o tabără militară.
Comandantul este un fost traficant de oameni.
Ne spune că a văzut mulți oameni eșuând
și cel mai rău, au murit, încercând să treacă granița.
Ne-a pregătit acest tur
să ne arate că trecerea graniței nu e sigură,
să descurajeze localnicii și să sensibilizeze oamenii.
Pe măsură ce se luminează, încep să-mi văd camarazii.
Printre ei se numără, un străin excentric ca mine
și niște turiști mexicani porniți în această aventură ghinionistă.
- Râul va avea 18 metri adâncime? - 160 km/oră.
- Și 15 metri lățime. - Practic, vom muri toți.
În viața reală emigranții trebuie să plătească traficanților 3,000$
pentru a-i trece în siguranță
dar acest tur costă doar 50$.
Dacă nu plătiți, muriți.
Bine, nu vreau să mor.
Comandantul nostru își ia rolul foarte în serios
și pornim foarte agitați.
Acțiunea începe imediat ce pornim în turul nostru de șase ore
către pretinsa graniță.
Rahat!
Nu știu de unde se aud, dar acele focuri de armă par foarte reale.
Cât de real va fi?
Nu știu dacă e doar Mexic sau turul.
Tremur de nervi și nu știu ce se întâmplă.
Cine trage în noi?
Suntem pe cale să aflăm.
La pământ!
Ce faceți aici, nemernicilor?
Aparent, este comun să fii jefuit de hoți în drumul spre graniță.
Pentru o secundă, uit că acesta e un tur.
E autentic.
Mă uit la comandant pentru orientare...
Comandante, ce este?
...dar ar fi trebuit să tac.
Nu știu ce vrei.
E geanta ta?
O poți lua.
Nu prea știu cum să reacționez.
Pare o nebunie.
Nu râde, nemernicule.
Doar engleză. Spaniolă, nu.
Este un amestec ciudat de dramă diletantă
și realitate violentă.
Răspunde, nenorocitule! Unde sunt drogurile?
Dar în cele urmă, hoții dispar,
iar comandantul ne adună.
Suntem în siguranță,
dar atacul organizat ne-a afectat în mod clar.
Max chiar le-a dat inelul de platină cu diamant în valoare de 3,000$.
- Ai pierdut inelul? - I l-am dat lui.
- Tipului? - Să nu te mai lovească.
- Drăguț din parte ta. - Știu.
- Nu le mai da altceva. - Pornind din nou,
am vorbit cu Andreas din Mexico City.
Găsește turul mult mai provocator decât se aștepta.
- La pământ... - Acele...
arme chiar m-au speriat.
Nu te poți abține, nu? Când o ia razna.
Zic într-una: „La naiba.”
Dar câtă disperare să te facă să încerci efectiv să treci o graniță
și să-ți riști viața?
Turul a început de doar două ore
și mai avem încă patru ore de mers prin sălbăticie până la graniță.
Asta e partea muntoasă.
Suntem obosiți și ne e foame.
Dar pentru emigranți,
sunt lucruri mult mai serioase de care să-și facă griji.
Traficanții de droguri sau agenții antidrog umblă prin zonele astea
căutând imigranți disperați pentru a-i jefui, viola sau ucide.
Facem o pauză.
Suntem nervoși de ce urmează.
Tu deja ai fost bătută.
- Ce altceva vei mai păți? - Da, nu știu...
Nu sunt sigură.
Hei!
Ce se întâmplă?
Vin agenții antidrog.
Mai răi, mai realiști
și mult mai dramatici decât tinerii gangsteri.
Ridică-te!
Ascultați, nemernicilor.
Lucrurile nu arătau prea bine.
În genunchi, nemernicilor!
Apoi, cumva, geanta mea e plină de presupuse droguri...
Ce se întâmplă?
...și sunt acuzat că fac contrabandă.
Ce?
De ce toate astea?
- De ce ai droguri? - Ce droguri?
Mă puteam preface și să spun că erau ale mele...
Nu trebuie să avem droguri.
...dar, pierdut în moment, am improvizat.
- Sunt ale tale? - Nu, ale lui.
Și l-am vândut pe comandant.
Da, sunt ale lui.
Gura!
Ne putem înțelege? Nu-l ucide!
Mișcați! Grăbiți-vă! Haideți!
Îmi pare rău, comandante.
Dar improvizația mea dramatică nu a mers bine cu restul grupului.
Se pare că sunteți toți prinși în poveste.
De ce ai făcut asta?
M-am panicat.
- Rahat. Nu pot să cred. - Credeam că vor...
Le-ai dat drogurile noastre! De ce?
Toți sunt obosiți iar moralul e la pământ.
Iar lucrurile încep să devină jenante.
Vino aici!
Dacă nu vrei să mergi, stai aici.
Nu-mi pasă, bine?
Cine vrea să stea aici, să rămână.
Mâine, poate vin coioții să te mănânce.
Comandantul a pus lucrurile în perspectivă.
Am început să reflectăm mai mult la condiția grea a emigranților ilegali.
E ciudat să mă gândesc că... oamenii chiar fac asta
- ...când o facem pentru... - E un amestec de sentimente.
- ...experiență. - De amuzament,
dar în același timp zici: „Rahat.”
Dacă rămân fără apă, mor.
Absolut. Noi desfacem un baton de müsli
- ... când mai vrem unul. - Da.
Te face să te întrebi
dacă sunt dispuși să-și riște viețile și să treacă prin toate astea,
înseamnă că au o situație foarte nasolă în țara lor.
- Noi suntem destul de privilegiați. - Total.
- Nu destul, ci total. - Da, absolut.
Armele și insultele poate că sunt false,
dar după șase ore suntem epuizați fizic
și mai este încă o scenă de jucat.
Uitându-ne în jos în cealaltă parte a muntelui
putem simți libertatea.
Comandantul ne dă ultimele instrucțiuni,
îndemnându-ne către vehiculul de evadare.
Împiedicați de grăniceri la acest ultim obstacol,
turul nostru
are un final deprimant ca într-un western italian
în care crezi că personajele principale vor scăpa, dar nu reușesc.
Toată lumea, mâinile la ceafă!
Organizatorii turului au vrut să înțelegem
dificultatea emigranților ilegali,
iar până la final, angajamentul lor este admirabil.
E bine.
Trebuie să fie autentic.
Este o experiență ciudată de joc de rol,
care pentru șase ore nebune,
ne-a permis accesul la o realitate foarte diferită.
Încercați să treceți granița...
Uneori, era distractiv
și am simțit că eram figurant într-un film cu buget redus
dar în cele din urmă, am înțeles mesajul:
Pentru emigranții adevărați,
asta nu e niciodată distractiv.