ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
КРІСТІ Й ПАРАД ДІТЕЙ
Кажуть, слон нічого не забуває.
Не знаю, як це з'ясували, бо слони не говорять.
А ось ваша родина дійсно пам'ятає усе.
Ваші невдалі зачіски, як вас зморило хитанкою,
як ви вдавали з себе собаку й вкусили поштаря.
Ти була у ньому у сафарі-парку «Шість прапорів».
Тоді ще на тебе зверху напісяв гібон.
-Бачиш, пляма досі є. -Навіщо ти його зберігаєш?
Це я несвідомо.
Накопичуєш речі й прив'язуєшся до них.
-Ти певна, що хочеш усе це віддати? -Звісно.
Нам вони не знадобляться, віддамо їх тим, кому вони потрібні.
Цей рік видався для мами нелегким, і я знала, що їй було важко це казати.
Та варто позбуватися старих речей, аби вивільнити місце для нових.
Нова Зеландія!
Чули, що у Новій Зеландії овець більше, ніж людей?
-Це знають усі. -Справді? Усі?
-Так! -Добре.
А ви знаєте, що там є особлива порода
мініатюрних овець? Вони риють нори на гірських схилах,
і саме завдяки ним Толкієн вигадав нори хобітів?
Бачите, цього ви не знали.
І не могли знати. А чому?
Бо я це вигадав. Це неправда.
Та з'їздити туди було б непогано, скажіть? У Нову Зеландію.
Мама з Вотсоном відмовились від спроб народити дитину,
і тепер Вотсон хоче повезти її у велику подорож.
Гадаю, він відволікає її від сумних думок,
що я дуже підтримую.
Щойно я отримала цікавий імейл.
За столом телефони заборонені.
А я була на кухні. Ходила за мінералкою,
про яку усі забули.
Крісті,
ти братимеш участь у параді дітей.
Що за парад дітей?
Парад дітей Стоунібруку.
Його започаткували під час війни,
коли жінки божеволіли, сидячи вдома.
Тоді вони почали вдягати малят у гарне вбрання
і визначати найкращих.
Парад проводився щорічно, але десять років тому припинився,
коли ті жінки пішли на пенсію чи повмирали.
У цьому році параду виповнюється 80, тож місто його відновило.
Окремою групою зберуть усіх колишніх переможців,
тож і тебе, Крісті!
Отакої!
Я була переможцем дитячого параду?
Судді того року були сліпими?
Ти була така гарненька. Тобі було півтора роки.
Я вдягла тебе як пані Санта-Клаус.
У тебе були такі червоні щічки,
і ти виглядала наче різдвяна листівка 1940-х!
Бум. Дивіться.
А це що?
Перед вами переможець параду дітей 1973 року.
-Овва! -Авжеж.
Бабуся Бруер вдягла мене малим Ніксоном. Дуже смішно.
Костюмчик свій час не пережив, а титул зберігся.
Підемо на парад разом.
Не підемо.
-Підемо. -Це так мило!
Я не можу! Ти маєш піти.
-Прошу, не відмовляйся. -Я тобі махатиму.
Я вже давно не бачила маму такою радісною,
але думала лише про…
А якщо дізнаються подруги?
Парад дітей Стоунібруку. Знову.
Нарешті мій час настав.
Але це лише для дітей віком до двох років.
Адже 12 років тому Мімі та Альма, мама Мері Енн,
записали нас на конкурс костюмів.
-Невже? -Твоя мама вже хворіла.
Вони це зробили, аби її відволікти.
Вони тижнями шили й вигадували наші костюми.
Спершу ми мали бути ляльками Реґґеді Енн та Енді.
Потім Мімі каже: «Що миліше за малюків, вдягнених ляльками?»
Малюки, вдягнені конячками.
Майже.
Малюки у костюмах дитинчат тварин, вдягнених ляльками.
Я цього не знала.
Це було настільки «каваї», що ми стали втіленням цього стилю.
А що було потім?
Ми перемогли, а тато витіснив ці спогади?
Раптом з'явилася Ліз Томас із Крісті
у якомусь саморобному костюмі. Вона й перемогла.
Адже…
Біла посередність перемогла досконалість кольорових жінок?
Так, і ще суддею тоді була бабуся Крісті Джуді. Вона мала взяти самовідмову.
Самовідвід.
У нас вкрали перемогу.
По-перше, я про це нічого не знала.
Про свою бабусю, яку, до речі, звуть Труді.
По-друге, це був костюм пані Санта-Клаус.
І по-третє, краще б тоді виграли ви,
бо зараз ви б мали йти на той дурний парад із Вотсоном і привидами минулого.
-Ти братимеш участь у параді? -Так.
Я, Вотсон й інші колишні переможці.
А Клуб няньок зробить власну платформу.
Невже?
Ми можемо її спорудити, прикрасити й взяти дітей, яких ми доглядаємо.
Звісно, безпечно.
-Чудова ідея. -Авжеж.
Ідея дійсно була чудова.
А коли такі ідеї не мої, мені завжди неприємно.
Це буде надто дорого.
Вступний внесок лише 15 доларів, а у нас є купа грошей на матеріали.
І це гарна реклама.
Там буде багато родин, залучимо купу клієнтів.
Так.
Тоді робимо.
А яка в нас буде тема?
Можна вдягти дітей як тварин і зробити зоопарк.
-Чи цирк. -Чи ковчег. Ноїв ковчег.
Не поспішаймо з ідеями. Подумаємо.
Пам'ятайте, це справа честі. Честі Мімі.
-І моєї мами. -І якщо чесно, мами Крісті.
Бо так Крісті нарешті зможе заслужено носити свою корону.
Та немає у мене ніякої корони.
Точно є.
-Слухай, ми ж родина. -Дай трохи брауні.
Не годуй мене!
Куди ти пальцями!
-Діти! -По моїй ложці!
-Агов. -Що?
-Гидота! Не треба… -Народ!
Ваш батько надіслав мені імейл.
Він із своєю подругою заїде у Стоунібрук
дорогою до її батьків у Мені.
І ще з дитиною.
Я не знав, що у тата є дитина.
Я теж,
але є.
Вони з Джоселін, її ж так звуть,
хочуть взяти участь
у дитячому параді. І побачитися з вами.
Це хлопчик?
А ти хочеш, аби ми зустрічалися?
Це вирішувати вам.
Окремо, усім разом. Як хочете.
У мене голова болить. Піду ляжу.
Якщо він хоче нас побачити, напевно, треба зустрітися.
Ти що? Йому потрібні гроші.
-Семе. -Що?
Скільки ми не бачились? Два чи три роки?
Мама виходить за багатія,
і тут він раптом з'являється з черговою дівкою.
Робіть, що хочете. З мене досить.
-Я з ним поговорю. -Дякую.
А ти що робитимеш?
Хочеш його бачити?
Насправді я не знала,
та я точно не зможу думати про щось інше допоки не вирішу, що робити.
Кола на полях, які видно лише згори.
Їх зробили прибульці, гості з майбутнього чи залишки загадкового минулого.
Платформу зробимо за ідеями скульптора Річарда Серри.
Хвилясті форми, землисті тони, а діти будуть у стилі…
Вони схожі на прибульців?
Чи створінь на ранніх етапах еволюції.
Скульптура буде наче космічний корабель! Чи первісною, як Стоунхендж.
Стоунхендж — це ж неоліт.
-Що? Це було в одній серії «Доктора Хто». -Клодіє, це дуже круто,
але надто концептуально для дитячого параду.
Це лише варіант. Пропонуйте свої ідеї.
Я гадаю, треба зробити щось для самих дітей.
Музичний фестиваль.
Діти у квіткових коронах, повісимо колонки,
а на платформі буде калюжа багнюки.
-Калюжа багнюки? -Діти люблять грати в багнюці.
Але це має бути нашою рекламою,
брудні діти людям не сподобаються.
Добре. Ваша пропозиція?
Дитячий Лускунчик!
-Малі сніжинки, мала Фея Драже. -Мала Клара!
-Чи Марі. Як у Баланчина. -Зробимо справжній сніг!
-Як? -Сніговою машиною. Їх можна орендувати.
Слухайте, «Стара, що жила у черевику».
Як у вірші, платформа буде черевиком, а малюки — дітьми!
-Я гадала, ми зробимо щось особисте. -«Стара у черевику» і є особисте.
Це ж про моє життя.
У мами дійсно стільки дітей, що вона не може дати ради.
У Крісті теж велика родина. Вона мене розуміє.
Насправді, я не розуміла й не чула нікого.
Я думала лише про тата.
Уявляла малюків у купі багнюки чи вдягнених як кавові зерна…
Гарна ідея.
А у тебе ідей немає?
Цього разу їх не було.
У Меллорі ідея краще.
Справді? Стейсі?
У мене вона дурна. Діти на Бродвеї. Щось таке.
-Чому я про це не подумала? -Ні, не мюзикли.
Хмарочоси Мангетена й діти у смокінгах.
Це тупо.
Може, спитати твого тата? Він же маркетолог?
-Допоможе нам з ідеями. -Може.
Я б на це не сподівалася.
Ми на нього тепер майже не розраховуємо.
А що трапилось?
Він тепер у місті.
Пощастило.
Ні, постійно. Він там живе.
Не з мамою, не з нами.
Вони тобі щось сказали?
Кажуть, це через роботу. Часто сваряться.
Не знаю.
Ти не знаєш, бо вони не визначились.
І це нормально.
-А якщо вони… -Може так.
А може ні.
Твоє завдання — дати їм кредит довіри.
Батьки здатні виправдати твої очікування.
Що б не трапилось,
це буде правильно, бо так і має бути.
Дон, ти маєш стати психологом.
Знаю.
Дякую.
Якщо й казати їм про тата, то саме зараз,
проте…
-Дівчата, люблю вас. -Люблю!
Тобто за «Стару у черевику» два голоси.
Зараз, Меллорі?
Девіде Майкле…
Того вечора слова Дон не виходили у мене з голови.
Видати людям кредит довіри, очікуючи кращого.
Це зовсім не мій стиль,
але стилі змінюються. Я таке чула. Я хочу побачитися з татом.
Якщо ніхто не проти.
Звісно, сонечко. Я йому напишу.
-Я теж хочу його бачити. -І я.
Семе! Друже!
Любий, не чіпай його.
Слухай, Крісті.
Я чув, що організатори параду
обговорюють цікаві елементи вбрання для нас, малюків.
Класно?
Матінко…
Усе крутилося навколо параду, а парад прийшов до нас,
у наш чималий і зручно розташований двір.
Що це?
Сітка. Зроблю з неї каркас черевика,
потім вкриємо його пап'є-маше й причепимо до автівки Чарлі.
-А він згоден? -Я з ним говорила.
Жанін допомогла мені придумати, як вбудувати сидіння.
Це інструкції по збиранню?
Що це за цифри?
-Круто, скажи? -Так, якщо любиш помаранчевий.
Авжеж. У цьому сезоні він модний.
Прощавай, блідо-рожевий. Вітаємо помаранчевий.
Крісті, дивись, яка тканина!
Це навіщо?
На костюми малечі.
-Це той самий рожевий? -Ні.
-І до помаранчевого він не пасує. -Перефарбуйте черевик.
Власне, помаранчевий і рожевий непогано поєднуються.
-Буде у психоделічному стилі 60-х. -Так, було б круто.
Коли пофарбуємо, буде видно.
Гаразд.
Добре.
А хто буде на платформі з дітьми?
-Я їду з колишніми переможцями, забули? -Авжеж.
Власне, у нас просто велика автівка.
А потім у мене зустріч із татом.
Точно. Вотсон теж буде на параді.
-Це так гарно, що ви… -Ні.
-Зі справжнім татом. -Він тут?
Він приїжджає із новою подругою.
У них наче й дитина вже є.
А твоя мама не проти?
А ти?
Просто він написав, тож це для нього важливо.
Чому б не видати йому кредит довіри?
А у нас багато цієї фарби?
Це ж треба…
Саботаж!
-Жартую. Господи. -Треба все прибрати.
Ти точно не проти?
І хочеш бачити тата?
Якщо зараз не йти на зустріч, коли він сам запрошує,
то не треба було скаржитися, що ми з ним не бачимося.
Напевно, так.
Зараз важлива ти, Крісті.
Чого ти хочеш, а не він.
Може, Мері Енн мала рацію,
та була ще одна дуже важлива людина.
Мій брат. Він хотів,
аби я допомогла йому зробити у подарунок тату альбом.
Нехай побачить, що пропустив.
Дивись, яка.
Це що?
Це твій перший день у дитсадку.
Ти так ревів, що не міг втримати той знак, який зробила мама.
Краще взяти кадр, де я не плачу.
Це буде складно. Бо ти постійно плакав.
Ось гарний кадр!
Ти любив грати у коренях старого дерева.
Там збиралася вода, і ти казав: «Це басейн для мишок».
Тато їх вже бачив, як гадаєш? Мама їх надсилала?
Не знаю.
Крісті, це ж ти.
Коли ти перемогла на дитячому параді.
Гадаю, так.
Це тебе тато тримає?
Напевно, так.
Я, звісно, не пам'ятаю, та сорочку впізнала.
Він часто в ній ходив.
Цю теж візьмемо у альбом. Чудовий спогад.
Хоч ти й нічого не пам'ятаєш.
І тут я збагнула, чому тато раптом вирішив приїхати.
Напевно, він отримав той же імейл, що й мама.
Він згадав парад дітей. І це було для нього важливо.
Тепер я маю нагоду показати йому, якою стала.
Вперше від початку цієї історії
я раділа, що Стоунібрук відродив парад дітей,
бо завдяки цьому приїде мій тато.
Це сукня чи наволочка?
Я вивчила, що раніше носили малюки. Хлопчики до п'яти років носили сукні.
Тож у нас усе правильно.
Я не вдягну це на свого брата.
Чому? Бо вона рожева?
За моїми даними до 40-х років рожевий був хлопчачим кольором.
Байдуже, що вона рожева!
Але тут немає пройми для руки!
Я зроблю ту пройму.
До завтра?
А ще й фарба стала темніше, ніж мала бути.
У цьому кольорі дітей не буде видно.
-Він як камуфляж. -Нормально.
Малий, я зараз. Хвилина, і виглядатимеш пристойно.
-Навіщо ти її рвеш? -Робить другу пройму.
-Витягнемо мого брата з цієї наволочки. -Це історично достовірна сукня!
Певно наша платформа тата не вразить.
Та у нас ще є час до ранку.
Все одно він приїздить не заради параду.
Він хоче побачити нас.
Мене.
У мене для тебе сюрприз!
Усе добре, сонечко?
Це моя туш?
Так, я її позичила.
Тобі допомогти?
Ні. Дурна ідея. А що за сюрприз?
Це надіслали організатори. Вдягнеш на параді.
Ні.
Крісті, прошу. Це буде так мило!
Я виглядатиму смішно.
-Знаєш план на сьогодні? -Так.
Нас із Вотсоном забирають, і ми беремо участь у параді.
Потім я зустрічаюся з хлопцями у парку,
потім Чарлі везе нас у місто на обід.
Із татом.
І Джоселін. І малюком.
Може, я забронюю вам гарний ресторан?
Щось на кшталт Stoneybrook Inn…
Ні. Просто поїмо піци. Чогось простого.
Як настрій?
Я радію.
Добре.
І нервую. Не знаю. А ти як?
Мої почуття щодо твого тата
дещо відмінні від твоїх.
Але якщо ви щасливі, то й я щаслива.
Шкода, що там є малюк.
Спершу мені було неприємно,
та потім я збагнула, що мене це жодним чином не стосується.
У вас із братами з'явиться ще одна людина, яку можна любити.
А любов — це завжди добре.
Дитинко.
Отже, Стоунібрук, вітаю тебе.
Овва.
-Так! -Ну ж бо, Крісті.
Не кидай мене, долучайся.
-Вдягай свого! -Ні!
Я його вдягну в останню мить.
Добре, як хочеш.
А у мене є соска!
Любий, слухай…
Не сохне.
Він досі липне. Дивіться, аби він не вимазав мені машину.
Костюми мене турбують більше.
Він вже готовий?
Який гарний гарбуз!
Це ж черевик!
Чудово. Усі сусіди зібралися.
-Я ж і кажу, гарний черевик. -Аби побачити Вотсона у капелюсі.
-Це що? Пап'є-маше? -Пошукай у гаражі фени.
-Допоможемо висушити. -Так, він мокрий.
-Так. -Ми вже пробували.
Що це таке?
Вибач, я хотіла вдягнути ту сукню, а вона порвалася.
У мене теж.
Мені здалося, що краще вдягнути Люсі у більш витончене вбрання.
Цей костюм зробила Мімі. Я вам розповідала.
Він як новий.
Авжеж, він дуже милий,
але я стільки працювала над тими сукнями!
Та ми знаємо. Ми дуже тобі вдячні.
Просто, на нашу думку, ці вбрання кращі.
-Вони не пасують один до одного! -Ні.
Принаймні у них є пройми.
Скерт виглядатиме чудово.
Ось.
Зараз покажу.
Отакої!
Оце халепа!
-Матінко! -Це ж треба!
-Ні! -Ні!
Пап'є-маше геть нічого не тримає!
Ні, справа у конструкції черевика!
Якби ми зробили ті таємничі кола, сидіння б чудово стало!
Черевик — гарна ідея, а от виконання було не дуже.
А як я мала його зробити?
Ця фарба відмивається?
Має відмиватися. Напевно.
Це була просто катастрофа.
І не лише для клубу, для усього людства.
І це побачить тато!
Не хвилюйся. Не побачить.
Що?
Він щойно надіслав імейл. Вони не приїдуть.
Чому?
Пише, що вони поспішають до її батьків.
До нас заїдуть якось потім. Може, на зворотньому шляху.
В останню хвилину.
Карен!
Адже так і є!
Але ж він підтримує зв'язок.
Це ж добре? Приїде якось згодом.
Може, альбом надішлемо поштою?
Звісно, котику. Звісно.
Я дуже вибачаюся.
Та він що, знущається?
-Тату, заспокойся. -Чого я маю заспокоюватись?
Я обурений, тож добре, що він не приїхав,
бо я б натовк йому пику.
Не треба так перед дітьми.
Чому? Гадаєш, вони не знають, що їхній батько егоїст?
І ти захищаєш їх тим, що не називаєш речі своїми іменами?
Люба, а як ще назвати чоловіка, який кинув свою сім'ю?
Який зник на багато років, а потім раптом
«Овва. Він приїздить».
Наче нічого й не трапилось. А потім він ошукує власних дітей?
Вотсон має рацію.
Крісті, ми з тобою дружимо усе життя,
і таке вже було. Я пам'ятаю.
Дні народження, концерти.
Тоді у другому класі,
коли ти пропустила тренування, аби зустрітися з ним,
і що? Він не прийшов.
Щоразу ми думаємо, що буде якось інакше!
Моя мама померла, коли мені було півтора року.
Я була як ці малюки.
І я певна, що вона б зробила все,
аби побути зі мною зайві п'ять хвилин.
І коли я бачу, як ваш тато знов
і знов уникає зустрічей з вами, я просто…
Я бачу тата значно рідше, ніж хотіла б,
але він ніколи не нехтує можливістю мене побачити.
І не тому, що він святий. Просто він батько.
А саме такими вони й мають бути.
Люба…
Останнім часом ми намагалися
ще дужче укріпити наш союз.
Та, може, ми вже давно маємо те, чого так прагнули.
Ти про що?
Про дітей.
Я хочу, аби твої діти стали моїми. По-справжньому.
Ти про всиновлення?
-Це так важко. -Обговоримо це потім.
Я хочу, аби наша родина
стала єдиною.
Нашою родиною.
Я хочу, аби ми могли сказати про себе «ми».
Що скажеш?
Думаю, тобі краще спитати у дітей.
Вотсон Бруер.
Відтоді, як він з'явився у нашому житті
зі своїми пельменями й жвавістю, він так старався
так старався змінити геть усе.
Що я думаю?
Я тебе люблю.
Я тебе теж люблю.
Цей день я таки проведу зі своїм татом.
Справжнім татом, хоча до того ще буде купа паперової роботи.
І все ж таки.
Того дня усі отримали те, чого прагнули.
У Меллорі виникла власна чудова ідея.
СТАРА, ЩО ЖИЛА В ЧЕРЕВИКУ
Добре, це можна везти на парад.
Клодія записала Люсі Ньютон на індивідуальний конкурс,
де розкішний костюм Мімі нарешті посів перше місце.
Ну що, поїхали.
Дивись!
Родина — це люди, які пам'ятають твоє минуле,
та саме вони ведуть тебе і в майбутнє.
Чудово виглядаєте.
Ми вас любимо! До зустрічі на параді!
І куди б не лежав наш шлях, лише рух уперед приведе нас туди.
ЗА РОМАНАМИ ЕНН М.МАРТІН
Переклад субтитрів: Олена Стародуб