EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det sägs att elefanter minns allt.
Hur kan man veta det eftersom elefanter inte pratar?
Ens familj minns däremot precis allt.
Åksjukan, de misslyckade frisyrerna, när man lekte hund och bet brevbäraren.
Så gullig!
Du hade på dig den i safariparken på Six Flags
när gibbonen kissade på dig genom takluckan.
-Fläcken syns än. -Usch! Varför sparade du den?
Det var inget medvetet val.
Man samlar på sig saker och blir fäst vid dem.
-Ska du verkligen ge bort allt? -Självklart.
Vi behöver dem inte, så de borde ges till dem som gör det.
Efter allt mamma gått igenom visste jag att de orden var svåra att yttra.
Men ibland måste man rensa bort gammalt för att få plats med nytt.
Nya Zeeland!
Visste ni att det finns fler får än människor där?
-Det vet alla. -Jaså? Vet alla det?
Okej. Vet ni också att det finns en viss ras
av minifår på Nya Zeeland som gräver ut hål i klipporna
och som utgjorde inspirationen till JRR Tolkiens hobbithålor?
Nej, det visste ni inte.
Det är omöjligt, för gissa vad? Jag hittade på det. Det är osant.
Visst vore det ett häftigt resmål? Nya Zeeland?
Ända sen mamma och Watson gav upp försöken att få barn
har Watson pratat om att resa i väg med henne.
Han försöker nog distrahera mamma från sorgen, vilket jag uppskattar.
-Jag fick precis ett jätteintressant mejl. -Vi får väl inte ha mobiler vid bordet?
Jag kollade mobilen i köket
medan jag hämtade bubbelvatten, vilket ingen annan iddes göra.
Kristy, du ska vara med i barnparaden.
-Vad är en barnparad? -Stoneybrooks barnparad.
Den kom till under andra världskriget när kvinnorna blev tokiga i sina hem.
Så de började klä ut sina bebisar i roliga dräkter och dela ut priser.
Det blev en årlig tillställning tills för tio år sen
när de gick i pension eller dog eller nåt.
I år är det 80-årsjubileum, så stan ska återuppliva den.
De vill att alla nu levande vinnare ska sitta på en speciell kortegevagn,
och där ingår du, Kristy!
Just det!
-Vadå, vann jag barnparaden? -Var domarna blinda det året?
Du var urgullig. Du var 18 månader och utklädd till en liten bebistomtemor.
Och med dina runda, rosiga kinder såg du ut som ett julkort från 40-talet.
-Kolla! Där ser ni! -Vadå?
Ni tittar på Årets Stoneybrook-bebis 1973.
-Sällan! -Jodå!
Farmor Brewer klädde ut mig till bebis-Nixon. Helt utan ironi.
Dräkten åldrades inte med värdighet, men titeln håller. Vi ska göra det ihop!
Nej, det ska vi inte.
-Jodå! -Så sött! Det blir för mycket för mig!
-Du måste ställa upp. Snälla! -Jag kommer att stötta dig.
Jag hade inte sett sån entusiasm hos mamma på länge, men min enda tanke var…
Kommer mina vänner få veta det?
Stoneybrooks barnparad är tillbaka, och äntligen är min tid kommen.
Man ska vara max två år för att få delta.
För 12 år sen anmälde Mimi och Mary Annes mamma oss till en tävling.
-Gjorde de? -Din mamma var redan sjuk.
De ville ge henne nåt annat att tänka på. De höll på i flera veckor med dräkterna.
Först skulle vi vara trasdockor, som Raggedy Ann och Andy.
Sen sa Mimi: "Vad är ännu sötare än bebisar som dockor?"
-Bebisar som hästar. -Nära.
Bebisar som söta djurungar utklädda till trasdockor.
Det visste jag inget om.
Det var så kawaii att vi nästan omdefinierade kawaii.
Men vad hände sen?
Vi vann, och pappa begravde bevisen i en låda med förträngda minnen?
Liz Thomas dök upp i sista stund med Kristy
i en begagnad julklänning och tog hem allt för att…
Vit medelmåttighet slår ut geniala icke-vita kvinnor?
Ja, men även för att Kristys gammelmoster Judy var domare och borde avtackat sig.
-"Betackat" sig. -Poängen är att det var orättvist.
Först det första visste jag inte det där om min gammelmoster som heter Trudy.
För det andra var det en tomtemorsdräkt.
För det tredje önskar jag att ni vunnit,
så att ni fick sitta på den dumma vagnen med Watson och forna bebisars spöken.
-Ska du sitta på en vagn? -Ja. Med Watson och andra exbebisar.
Barnvaktsklubben ska ha en egen kortegevagn.
Ska vi?
Vi kan bygga den och låna några bebisar som kan åka på den. Säkert, förstås.
-Det här är en rätt grym idé. -Ja!
Det var en rätt grym idé,
och jag har alltid rätt svårt för grymma idéer som inte är mina.
Blir det inte för dyrt?
Det kostar bara 15 dollar, och klubbkassan täcker mer än väl materialet.
Dessutom är det bra reklam.
Med alla familjer på plats kan vi få många nya kunder.
Ja.
Vi gör det.
Vad ska vi ha för tema?
Vi kan klä ut bebisarna till djur och skapa ett zoo.
-Eller cirkus. -Eller Noas ark.
Inga hastigt påkomna idéer. Ta god tid på er.
Kom ihåg att det handlar om heder. Mimis heder.
-Och mammas. -Och faktiskt Kristys mammas heder.
På det här viset kan Kristy äntligen förtjäna att bära sin krona.
-Jag tror inte att det finns nån krona. -Visst finns det en krona.
-Jaja. Vi är familj. -Ge mig en browniebit.
-Hörru, mata mig inte! -Usch, dina fingrar!
-Hörrni? -Över hela min sked!
-Äckligt! -Hörrni?
-Och faktiskt onödigt. -Jag har fått ett mejl från er pappa.
Tydligen passerar han och hans flickvän Stoneybrook
på vägen till hennes föräldrar i Maine, och de har med sig sin nya bebis.
-Jag visste inte att pappa skulle få barn. -Inte jag heller.
Men det har han fått, och han och Jocelyn, som jag tror att hon heter,
tyckte att det vore kul att kolla på barnparaden och låta er träffa honom.
Är det en pojke?
-Vill du att vi träffar honom? -Det är helt och hållet upp till er.
Var för sig eller gemensamt. Vad ni än bestämmer er för.
Jag har huvudvärk, så jag lägger mig.
-Vill han träffa oss är det nog rätt val. -Kom igen. Han är bara ute efter pengar.
-Sam! -Vadå?
Vi har inte sett honom på två eller tre år.
Sen gifter sig mamma med en rik kille, och plötsligt är de på väg hit.
Gör som ni vill. Jag har fått nog.
-Jag pratar med honom. -Tack.
Hur vill du göra?
Vill du träffa honom?
Ärligt talat hade jag ingen aning, men jag visste
att jag inte skulle kunna tänka på nåt annat förrän jag hade svaret.
Sädesfältscirklar som bara syns från himlen.
Skapade av utomjordingar, besökare från framtiden eller kanske urgamla spår.
Vagnen är inspirerad av skulptören Richard Serra.
Böljande former, jordtoner, och bebisarna ska matcha…
-Ska de vara typ utomjordingar? -Eller varelser ur den tidiga evolutionen.
Skulpturen kan vara ett rymdskepp! Eller förhistorisk som Stonehenge.
Stonehenge var väl neolitisk.
Vadå? Från ett Doctor Who-avsnitt.
Allt det här är jättehäftigt,
men kanske lite väl konceptuellt för Stoneybrooks barnparad.
Det är ett alternativ. Er tur.
Det vore schyst att göra nåt som bebisarna skulle gilla.
Som en musikfestival. Bebisar med blomsterkransar, några högtalare
och så kan vagnen vara en lerpöl.
-En lerpöl? -Barn älskar att leka i lera.
Om det här ska funka som reklam lär folk inte uppskatta bebisar i lera.
Okej. Ditt förslag, då?
Bebisnötknäpparen!
-Bebisar som snö och Karamellfen! -Och Clara!
-Eller Marie. -Och vi kan ha riktig snö!
-Hur då? -Med en snömaskin. Man kan hyra en.
Hör på. Den gamla kvinnan som bodde i en sko.
Som i sagan. Vagnen kan vara skon, och bebisarna barnen!
Jag tänkte mig nåt lite personligare.
Den här sagan är personlig. Den handlar ju om mitt liv.
Mamma har så många barn att hon inte vet på råd.
Kristy har stor familj. Hon vet vad jag menar.
Ärligt talat visste jag inte vad nån menade.
Jag kunde bara tänka på pappa.
Att se bebisar klädda som lerfolk eller kaffe eller nåt…
-Det låter toppen. -Har du ingen idé?
För en gångs skull hade jag inte det.
-Mallorys är bättre. -Verkligen? Stace?
Min idé är lite fånig. Bebisar på Broadway eller nåt.
-Hur kunde jag ha missat det? -Nej, inte musikaler.
Snarare Manhattans stadssiluett och bebisar i smokingar. Fånigt.
Men din pappa, då? Han jobbar väl med reklam?
-Han kanske kan hjälpa till att spåna. -Kanske, men vänta er inte det.
Jag skulle inte vänta mig mycket av honom.
Varför då?
-Min pappa är i New York just nu. -Lyckost.
Nej, typ jämt. Han bor i princip där. Inte med mamma eller med oss.
Har de sagt nåt än?
De säger bara att det beror på jobbet, men de grälar mycket.
-Jag vet inte. -Du vet inte för att de inte vet.
Och det är okej.
-Tänk om de… -Det kanske de gör.
Men de kanske inte gör det. Din enda uppgift är att tro gott om dem.
Föräldrar motsvarar ofta ens förväntningar.
Hur det än, blir det rätt. För det måste det bli.
-Du borde verkligen bli terapeut. -Jag vet.
Tack.
Om jag skulle berätta om pappa vore det lägligt nu, men…
Jag älskar er.
Det är två röster på Den gamla kvinnan som bodde i en sko.
Nu, Mallory?
David Michael…
Den kvällen kunde jag inte släppa det som Dawn sagt
om att tro gott om folk och ha positiva förväntningar.
Inte alls min stil, men sånt kan ändras. Tror jag.
Jag vill nog träffa pappa.
Om det går bra.
Ja, självklart går det bra. Jag meddelar honom.
-Jag vill också träffa honom. -Jag med.
Du, Sam. Polarn!
Älskling, ge honom lite andrum.
Kristy, jag hörde att paradarrangörerna diskuterar rätt roliga dräkter
till oss vinnarbebisar. Är du taggad?
Men jösses.
Allt kom jämt att handla om barnparaden som skulle komma hit
till min rymliga och strategiskt belägna trädgård.
-Vad är det? -Hönsnät som jag konstruerar skon av.
Sen täcks den med papier-maché och dras efter Charlies bil.
-Sa Charlie ja? -Jag pratade med honom.
Och Janine kom på hur man kan bygga in en bilstol.
Är det Ikea-instruktioner?
Vad är det för siffror?
-Jättefin, va? -Ja, om man gillar orange.
Det är säsongens trendigaste kulör.
Hej då, millennialrosa. Hej, generation Z-orange.
Kolla på tyget jag köpt.
-Vad är det till? -Bebisarnas dräkter.
-Är det millennialrosa? -Nej.
-Det passar inte med orange. -Du kanske kan måla om skon.
Orange och rosa blir kanske snyggt ihop.
-Lite psykedeliska 60-talsvibbar. -Det vore schyst.
Vi får se när det är klart.
Jajamensan. Okej.
Och vem ska vara på vagnen med bebisarna?
-Jag är ju på vagnen med exbebisarna. -Just det.
Fast det är snarare en stor bil.
Och efteråt ska jag träffa min pappa.
Ja! Jag hade glömde att Watson var med.
-Vad lustigt att ni… -Nej.
Min riktiga pappa.
-Är han här? -Han kommer hit med sin nya flickvän.
De har visst en bebis.
-Tar din mamma det bra? -Och du?
Han tog kontakt, så det måste vara viktigt för honom.
Och varför inte tro gott om honom?
-Hur mycket sån här färg har vi? -Åh nej.
-Sabotage! Jag skojar, men jisses. -Vi borde flytta bort allt.
Är du säker på att det känns okej? Med din pappa?
Jag kan inte klaga på att aldrig få träffa honom,
och sen tacka nej när han faktiskt vill träffa mig.
Så är det väl.
Men du är viktigast, Kristy. Vad du vill, inte vad han vill.
Mary Anne hade kanske rätt, men en annan person var också jätteviktig.
Och det han ville var att få hjälp med ett fotoalbum till pappa
för att visa allt han missat.
Kolla på det här.
-När är det ifrån? -Din första dag på förskolan.
Du grät för mycket för att hålla i skylten som mamma gjort.
Vi kanske ska ta ett som jag inte gråter på.
Det kan bli svårt. Du grät mycket.
Åh, det var fint!
Du älskade rötterna på det stora trädet på vår gamla gata.
De fylldes med vatten, och då sa du: "Kolla, en pool för möss."
Tror du att pappa har sett dem förut? Har mamma skickat dem?
Jag vet inte.
Kristy, det här är nog du när du vann barnparaden.
Det har du nog rätt i.
-Är det pappa som håller dig? -Det måste det vara.
Jag minns inte, men jag minns skjortan. Han bar den jämt.
Vi borde ha med det. Det är ett fint minne. Även om du inte minns det.
Med ens förstod jag varför pappa plötsligt hade dykt upp igen.
Han måste ha fått samma mejl som mamma.
Han kom ihåg barnparaden. Den betydde nåt för honom.
Nu kunde jag visa honom vem jag hade blivit.
För första gången sen den kom på tal var jag glad att barnparaden återuppstått
eftersom den fått pappa att komma hit igen.
Är det en klänning eller ett örngott?
Jag gjorde research om småbarn förr i tiden.
Det stod att småpojkar bar klänningar, så det är historiskt korrekt.
-Jo, men min bror ska inte ha på den. -För att den är rosa?
Jag lärde mig också att rosa var en pojkfärg till 1940-talet.
Det kvittar att den är rosa, men inte att den saknar ett ärmhål!
-Jag fixar ett till. -Tills i morgon?
Dessutom blev målarfärgen mörkare än tänkt.
Man kommer knappt se bebisarna i den färgen.
-Som kamouflage. -Det är lugnt.
Oroa dig inte. Du kommer se normal ut på nolltid.
-Herregud, du river itu den! -Eller fixar ett ärmhål till.
-Jag måste få ut honom. -Det är en historiskt korrekt klänning!
Kanske skulle klubbens vagn inte imponera på pappa.
Men vi hade ännu lite tid kvar.
Dessutom kom han inte för vagnens skull. Han kom för att träffa oss.
Mig.
-Jag har en överraskning åt dig. -Aj.
Är allt bra? Är det min mascara?
Ja, jag lånade den.
Ska jag hjälpa dig?
Nej. Det var fånigt. Vadå för överraskning?
Kommittén skickade den här som du ska ha på dig i vagnen.
Nej.
-Men det blir jättegulligt! Kom igen. -Jag kommer att se hellöjlig ut.
-Vet du hur dagen ser ut? -Ja.
Watson och jag blir hämtade och åker i paraden.
Sen träffar jag pojkarna på basebollplanen i parken,
och sen kör Charlie oss till stan för lunch.
-Med pappa. -Och Jocelyn och barnet.
Ska jag boka nåt fint ställe? Kanske Stoneybrook Inn eller…
Vi äter nog pizza. Det som blir enklast.
Hur känner du dig?
Taggad!
-Bra. -Och nervös. Jag vet inte. Och du, då?
Mina känslor för din pappa är annorlunda än dina känslor för din pappa.
Det som gör er lyckliga gör mig lycklig.
Jag är ledsen för nya barnet.
Det var ett jobbigt besked, men sen tänkte jag på saken,
och det har faktiskt inget med mig att göra.
Du och dina bröder får en ny liten person i era liv att älska.
Och mer kärlek är alltid ett glädjeämne.
Gumman.
-Okej. Varsågoda, Stoneybrook. -Åh ja!
-Ja! -Kom igen, Kristy.
-Lämna mig inte i sticket. På med din. -Nej!
-Jag väntar in i det sista med den. -Som du vill.
Mer napp åt mig!
Men du…
Den torkar inte.
Den är fortfarande våt. Jag vill inte få färg på bilen.
Jag oroar mig snarare för dräkterna.
-Wow. -Är den klar?
-Vilken snygg pumpa! -Det ska vara en sko.
Toppen! Hela kvarteret är här.
Som sagt, vilken snygg sko.
För att se Watson i hätta.
-Är det papier-maché? -Kolla efter fläktar.
-För att få den torr. -Den ser våt ut.
-Ja. -Vi har redan prövat.
Vad ska de vara?
Förlåt, men hela sömmen gick itu när jag skulle ta på henne den.
Samma här. Typ.
Jag kände att Lucy skulle trivas bättre i nåt lite prydligare.
Det här är dräkten som Mimi sydde. Den ser fortfarande ny ut.
Visst, och den är jättegullig, men jag ansträngde mig med dräkterna.
Det vet vi, och vi uppskattar det. Vi tycker bara att de här är lite finare.
-De hör ju inte ens ihop! -Nej, men alla har ärmhål.
Men Squirt kommer att se grym ut.
Så där. Jag ska visa er.
Oj!
Herregud!
-Inte alls bra. -Nej!
-Jisses! -Okej.
-Nej! -Nej!
-Papier-machén är för svag! -Nej, det beror på skons konstruktion.
Med sädesfältscirklarna hade bilstolen stått på botten!
Skon var en bra idé som blev dåligt utförd.
Hur skulle jag ha utfört den?
-Färgen kan tvättas bort, va? -Det ska gå. Tror jag.
Det här höll på att bli en katastrof.
Inte bara dålig pr för klubben, utan för hela mänskligheten.
-Tänk att pappa ska se det här. -Ingen fara. Det ska han inte.
Va?
Jag fick precis ett mejl. De kommer inte.
Varför inte?
Han skriver att de har bråttom hem till hennes föräldrar
och att de träffar oss nästa gång. Kanske på hemvägen.
Lite i sista stund.
-Karen! -Men så är det ju!
Han har ju tagit upp kontakten.
Det är väl bra? Och det kommer en nästa gång.
Jag kanske kan skicka fotoalbumet.
Självklart, gubben.
Ursäkta, men är den här killen på riktigt?
Bli inte arg.
Jag är redan arg! Jag är så arg att det nog är tur att han inte kom.
-Jag vill bryta nacken på honom. -Inte inför barnen.
Tror du inte att de fattat hur självisk han är?
Tror du att du skyddar dem genom att inte säga som det är?
Vad finns det att säga om en man som övergav sin familj?
Som försvinner i flera år i taget och sen plötsligt…
"Herregud. Han kommer på besök. Jippi!"
Som om inget av det hänt, och sen ger han sina barn nobben?
Watson har rätt.
Vi har varit bästa vänner hela våra liv, och jag har sett det hända förut.
Kalas, uppträdanden…
I tvåan när du skippade en fotbollsträning bara för att få träffa honom,
och så ställde han in!
Varje gång hoppas vi att det ska bli annorlunda.
Min mamma dog när jag var 18 månader gammal.
Lika gammal som många av de här barnen.
Och jag är rätt säker på att hon hade gjort vad som helst
för att få ens fem minuter till med mig.
Så att se er pappa kasta bort
chansen att få vara delaktig i era liv om och om igen, det bara…
Jag träffar inte pappa så ofta som jag vill,
men han skulle aldrig gå miste om en chans att träffa mig.
Inte för att han är ofelbar, utan för att han är förälder,
och det är så de ska bete sig.
Älskling…
Vi har gått igenom mycket den sista tiden. Vi har försökt göra familjen komplett.
Men det vi behövde har kanske funnits här hela tiden.
Vad menar du?
Barnen.
Jag vill att dina barn ska vara mina barn. På riktigt.
Genom en adoption?
-Det är jättekomplicerat. -Vi får lösa det sen.
Men jag vill att den här familjen
ska vara en familj. Vår familj. Jag vill att vi ska vara…
…vi.
Vad tycker du?
Det är nog inte mig du ska fråga.
Watson Brewer.
Ända sen han dök upp med sina dumplingar
och sin galna entusiasm har han satsat för hårt,
ansträngt sig för mycket och vänt upp och ner på allt.
Vad jag tycker?
Vad tycker jag?
Jag älskar dig.
Jag älskar dig med.
Så jag fick ändå tillbringa eftermiddagen med min pappa.
Min riktiga pappa,
även om det skulle krävas en massa pappersarbete. Men ändå.
Alla fick lite av det de behövde den dagen.
Mallory kom på en toppenidé.
HADE SÅ MÅNGA BARN ATT HUSET RASADE!
Den här kan jag köra till paraden.
Och Claudia anmälde Lucy Newton i kategorin för bästa enskilda dräkt,
där Mimis fantastiska dräkt till slut vann första pris.
-Ja! -Nu kör vi.
Kolla!
VÅRA STONEYBROOK-BEBISAR
Familjen är kanske de som minns ens förflutna,
men det är även de som möter framtiden med en.
Vad fina ni är!
Jag älskar er! Vi ses på paraden!
Och vart vi än ska
är enda vägen dit framåt.
Undertexter: Anna Johansson