ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
КЛОДІЯ ТА СУМНЕ ПРОЩАННЯ
Дехто дуже любить каву.
Яка має бути лише з аеропресу чи з гарною пінкою.
Чи із зерен, які вже перетравив
оцелот, чи як там його.
Та в моєму домі люблять чай, особливо Мімі.
Вона дуже його любить.
А я дуже люблю її, чи не найбільше у цілому світі,
тому я вчуся робити чай для неї. У традиційний японський спосіб.
Та як часто буває із давніми традиціями,
усе виглядає просто, а насправді дуже складно,
що можна сказати й про Мімі.
Перероби.
Чому? Він ідеальний.
Ти не прогріла чашку.
Вона ж не холодна.
Байдуже, яка вона на дотик. Це треба робити.
Важливо показати гостям свою шану.
Гарячий, свіжий чай.
На смак він буде такий самий.
Чудово.
Клодіє, смак тут ні до чого.
Суть у тому, аби зробити правильно.
Нещодавно у Мімі був інсульт.
Вона пропускає слова й іноді виглядає збентеженою,
але нагріти чашку вона не забуває.
У нашій родині вона найменш схильна засуджувати й критикувати.
…але ж семінар…
А ось сестра найбільше.
…навчання програмі IDE для ВР.
Привіт, Мімі. Привіт, Клодіє.
Перервати моє спілкування з Мімі — це для сестри звично.
А що незвично?
Що Ешлі Ваєт, така крута дівчина, досі з нею дружить.
Ми йдемо нагору займатися «Пітоном».
Мовою програмування. Не змією.
Добре. Нагору.
Клодія зараз принесе вам особливий чай.
Чудово. Дякую.
Так, авжеж.
Я маю нести Жанін чай?
Я що їй, прислуга?
Хай сама вчиться це робити.
Бо ти вчишся робити чай для усієї родини.
Не забудь нагріти чашку.
Мімі, усе гаразд?
Так. Гаразд.
Не відволікайся, малюй.
Я вже йду.
Не хочу сполохнути муз.
Тоді на добраніч, Мімі.
До побачення, моя Клодіє.
Я малювала, Жанін займалася нудними речами,
Мімі прийшла побажати добраніч.
Це був звичайний вечір, та потім виявилося, що ні.
Життя завжди таке.
Ніколи не знаєш, коли воно зміниться.
Мамо!
Клодіє, ти прокинулася.
Добре.
Не хотіли тебе будити.
Що трапилося?
Може, розбудити Жанін? Скажемо їм разом.
Що скажете?
Дівчата,
вночі Мімі померла. Уві сні.
Але… я ж учора робила з нею чай! Вона була здорова.
-Їй було 85. -І що?
-У неї були інсульти. -Один.
-Із ускладненнями. -Дівчата.
Прошу.
Вона мала проблеми зі здоров'ям, але померла мирно у власному ліжку.
Прийшов її час.
Більшого годі й бажати.
Нам пощастило, що вона стільки була з нами.
Батьки казали те, що зазвичай кажуть, коли хтось помирає.
Вона прожила довге…
Звучить гарно, та ніхто у це не вірить.
чудове життя.
Аби чимось заповнити тишу, коли тобі хочеться кричати.
Та потім до мене долинули фрази.
Гадаю, вона вже усе підготувала.
Мені сказали, що урну вона давно замовила в Японії.
Вона хотіла, аби обряд пройшов традиційно.
Похорон за кілька днів.
До того у будинку не має бути гостей.
Це за буддійською традицією.
Добре, дівчата?
Потім мама почала обговорювати з татом свідоцтво про смерть і похорон.
А я думала лише про те, що тепер буду жити тут сама,
самотня,
у будинку, де немає Мімі.
Та я не можу. Поки що.
Мама каже, залишайся, скільки хочеш.
Просто нічого не роби.
Байдикуй, дивись кіно. Що завгодно.
Дякую. Я рада, що я не вдома.
І батькам так краще, не буду їм дошкуляти.
Там стільки справ.
Просто не віриться.
Коли помер мій прадідусь, це було сумно, та він жив у будинку для літніх.
Сидів, втупившись у стіну, і пив «Спрайт».
А Мімі була така життєлюбна.
Та усе минає.
Клодіє, як ти, люба?
Нормально.
Я дуже тобі співчуваю.
Живи тут, скільки захочеш.
-Я їй це вже сказала. -Добре.
Що ми ще можемо зробити? Замовимо їжу?
Можу замовити у Нью-Йорку набір закусок від Zabar's.
Давайте до похорону не будемо.
Мамо, вона ж казала. Усе вже після.
А зараз час спокою і медитації.
Поїхали у торговельний центр?
У Стемфорді?
Може, це божевілля, та мені хочеться відволіктися.
Слухайте, а мені теж.
У Nordstrom відкрили новий магазин Glossier.
Потім сходимо у кафе, поїмо морозива.
Може, я зроблю собі пірсинг на вухах,
поки ніхто не бачить?
А ось це зась.
Не вийшло.
Так, я хотіла поховати власні почуття в органічній косметиці
та надто дорогому морозиві. І що?
Наступні 80 років я буду сумувати за Мімі.
А поки я хотіла, аби усе виглядало, як завжди.
У тебе збори групи підтримки?
Клодія поки не може приймати гостей,
і ми влаштували збори тут.
Хочу, аби ця кімната виглядала як у неї.
Вона завжди усюди ховає цукерки.
Дай я.
Найкраще ховати на видному місці. Там ніхто не шукає.
Клуб няньок, Дон Шафер. Заступниця.
Вітаю, заходьте.
Сідайте.
Жувальні хробачки.
На видному місці?
Не забувай, що мені лише вісім.
Авжеж.
-Гадаєш, хтось подзвонить? -У клієнтів є мій телефон.
Клод сказала, що саме цього й хоче.
Аби ми провели збори. І усе виглядало, як завжди.
Не вірю, що Мімі немає.
Я з нею навіть не попрощалася.
От і добре, поплач.
Так буде краще. Вийдуть токсини. Стане більше ендорфінів.
Що сталося? Хтось помер?
Знаю. Я маю тебе втішати.
Нічого. Мене втішить, якщо ти будеш такою, як завжди.
Але Мімі, вона…
Вдаваймо, що це звичайні збори.
Крісті, починай засідання. Прошу.
Добре.
Оголошую збори відкритими.
Отже.
Стейсі. Що у нас із грошима?
Усе добре.
Чудово.
Нові замовлення були?
Після минулих зборів не було.
Може, хтось хоче щось розповісти?
Я хотіла почати голити ноги. А мама сказала, що зарано,
бо волосся стане чорним і жорстким.
Тож я передумала.
Дуже корисна інформація. Дякую.
Мімі мені наснилася цієї ночі.
Карен, не треба.
Вона була у білому вбранні.
Не як привид. Як наречена.
Вона сказала, що зустріла привида мого прадідуся Бена Бруера.
Вони закохалися і вирішили одружитися.
Тепер вони будуть мешкати на горищі вдвох, і ти зможеш до неї приходити.
-Нам зі Стейсі вже час. -Невже?
Все одно ніхто не телефонує. А я…
Не хочу про це говорити.
Не хочу, аби на мене дивилися як на живу примару.
У мене дійсно купа незробленої домашки.
Клод, стій.
Нехай іде.
Вона ще не готова до істин світу духів.
Зіграймо у настільну гру.
Чи візьмемо у підвалі старі номери Vogue.
Можна й так.
Слухай, можна прикрасити крутим декупажем
одну стінку шафи. Вона дозволить нам різати журнали?
Навряд. Мама збирає їх з часів коледжу.
Може, щось спечемо? Печиво?
У мене цукор не дуже.
То чим нам зайнятися?
Можемо поговорити.
Я знала, що вона це скаже.
Та про що тут говорити?
Мімі пішла. Я не хотіла йти додому до її повернення.
А вона ніколи не повернеться.
І я теж не хотіла повертатися додому.
Клодіє, рибко, дзвонив твій тато.
Похорон завтра.
Знаю.
Мама купила тобі сукню.
Гадаю, вона хоче, аби ти прийшла її приміряти.
Вона добре сяде.
Ти певна?
Так, а якщо ні, то міняти її все одно ніколи.
Мені була потрібна ще одна ніч, перш ніж я повернуся у реальність.
Це було прекрасно.
Авжеж. Я справді відчула, що вона поруч.
А я ні. Я не відчувала нічого.
Це коден. Гроші, які в Японії друзі та родичі дарують на похорон.
Тепер мама надішле листи
з подарунками тим, хто їх подарував. З кожним листом
Мімі буде усе далі для тих, хто її знав.
Я піду до Стейсі.
Тепер Стейсі може приходити до нас.
Якщо хочеш.
І усі твої подруги.
Так, та у мене
алергія від квітів.
У тебе ніколи не було пилкового риніту.
-У мене є… -Не треба.
Просто я не хочу тут бути.
Через квіти?
Просто не хочу.
Можна, я піду?
Прошу.
Якщо ти так хочеш.
Буває, іноді ти знаєш, що так чинити не треба,
і все одно ти це робиш, бо так тобі легше.
Це як відривати задирку.
Тож ввечері я знов була у Стейсі. Ми їли селеру з арахісовим маслом.
Я вирішила додавати сюди чорний шоколад, бо так смачніше, а потім дізналася,
що в такому шоколаді менше цукру, ніж в родзинках.
Шоколадна терапія. Не гірша за магазинну терапію.
Чи справжню терапію.
-Ти вже давно мав бути вдома. -Пізня нарада.
Давай не зараз.
-А коли, Едварде? -Не знаю.
У них це постійно.
У нього новий проект.
І так кожного разу, коли він повертається, поки ми не спимо, що буває рідко.
Не найкращий час для ночівлі.
Хочеш про це поговорити?
-Про що тут говорити? -Я розуміла її почуття.
І знала, що мені час вертатися додому, до власної родини.
Можливо.
Та біля будинку я уявила, як я туди зайду.
А там тихо й порожньо.
І Мімі не спитає мене про справи, не похвалить новий виріб,
не виправить, коли я неправильно заварю чай.
Вона сказала: «До побачення, моя Клодіє». І вона дійсно прощалася.
Жанін, йди вечеряти.
До побачення.
Вона була готова.
А я ще ні.
Твій тато сказав, що твоя мама сумує.
Авжеж, ми всі сумуємо. А ти ні?
Так.
Тож добре, що я тут. Можемо одна одну розвеселити.
Може, я поживу у тебе кілька днів, перероблю тобі кімнату.
Слухай, зробимо акцентну стіну, наклеїмо шпалери.
Або я розмалюю її трафаретом. Буде у стилі ар-нуво.
Мене моя кімната влаштовує.
Добре, тоді просто потусуємось.
У тебе подушки лежать не по кольору.
-Клодіє… -Почнемо з базових кольорів.
Ні, спочатку холодні тони… Ні.
Контрастні кольори! Буде круто.
Ти чого?
Вибач. Я мала якось привернути твою увагу.
Прошу, послухай. Не треба ховатися від горя.
Я не хочу його відчувати. Воно жахливе.
-Це так, наче… -Що?
Наче грудна клітина от-от вибухне!
Наче мені забракло повітря!
Здається, що усе скінчилося, й ніхто…
ніхто не розуміє.
Я розумію.
-Ти була немовлям, коли померла твоя мама. -Так, а тато ні.
Він роками носив у собі горе.
Він наче застиг у часі. І мене заморозив.
-Пам'ятаєш косички? -Ще б пак!
Отож. Та зрештою тато його випустив.
Почав говорити про маму.
Пішов далі.
А тепер я нарешті можу сказати, що у нього усе добре.
Це так боляче.
Знаю.
Але… так і має бути.
Пам'ятаєш, як у третьому класі ти впала й зламала руку?
Я тоді навіть свідомість втратила.
А я ні.
Я пам'ятаю, як ти кричала й плакала від болю,
як волала, що, може, ніколи не зможеш малювати.
Якби ти не зважала на травму, так би й було.
Але твоя мама швидко повезла тебе до лікарні.
Тобі вправили кістку й наклали гіпс.
Рука зрослася правильно. Стала сильнішою.
І тепер ти можеш про це говорити.
І навіть жартувати.
З горем так само.
Аби воно зникло, його треба пережити.
Тоді ти станеш сильнішою.
Я хотіла просто кивнути, посміхнутися і втекти у наступний дім.
Та бігти до Крісті було вже запізно.
У глибині душі я знала, що Мері Енн має рацію.
Я мала вертатися додому.
Я мала прийти у свій будинок і зустрітися зі своїм горем.
Привіт, Клод.
-Що ви робите? -Розглядаємо прикраси Мімі.
Не хвилюйся.
Мама не проти.
Мімі відклала для нас кілька речей.
Це вона приготувала тобі.
Я прийшла побути зі своїм горем,
а ви тут крадете її речі?
Ніхто нічого не краде.
-Вона й моя бабуся. -А вона що тут робить?
Піду нагору, поговоріть наодинці.
Не смій з нею так розмовляти.
А як вона сміє ритися у речах Мімі, наче тут розпродаж?
Ти здуріла? Ти навіть не уявляєш, що тут було.
Як було важко з батьками. Ти просто втекла!
А я лишилася з ними сама.
Підтримувала їх. Було дуже важко.
Мама скам'яніла від горя. Тато постійно поруч з нею.
А зі мною була лише Ешлі.
То ти так їй вдячна, що віддаєш прикраси Мімі?
Я їй не вдячна! Я її кохаю!
Клодіє, вона моя дівчина.
Я…
Я не знала.
Це почалося недавно.
Мімі здогадалася кілька тижнів тому, бо була уважна.
Вона мене спитала, і я сказала їй правду.
Вона дуже зраділа.
І одразу схотіла зробити їй подарунок.
Вона завжди була
таким романтиком.
Авжеж.
Я хотіла сказати батькам,
але слушної нагоди так і не знайшлося.
А потім Мімі
померла.
Мімі померла.
Джіджі подарував його, коли вони почали зустрічатися.
Він виграв його на якомусь ярмарку.
Вона його хотіла віддати Ешлі?
Та я не віддам, якщо ти будеш проти.
Звісно, не буду.
Джіджі любив Мімі, а ти любиш Ешлі.
Це наче подарунок у відповідь. Це як коден… але з любов'ю.
Я так за нею сумую.
Я теж, моя Жанін.
Я теж.
Саме Мімі завжди нас об'єднувала.
Ми належали Мімі, а вона нам.
Але зараз ми усі маємо належати один одному.
І знов нас з'єднати — це моє завдання.
З'єднати ниткою,
традицією,
любов'ю.
Звичка. Вибачте.
Так. У нас не збори клубу.
Поки. До п'ятої правила не діють.
Крісті, іди сюди.
Вибачте.
Вибачте за втручання, але ми отримали запрошення.
Так, прошу. Заходьте.
І ми теж.
Вітаю в своїй кімнаті.
Здається, з твоїми подругами ми тут ще не були.
Можете заходити, тільки стукайте.
Усі ви отримали запрошення.
Тож знаєте, що ми зібралися поговорити про Мімі.
Згадати її. Та спершу частування.
Цукерки?
Чай.
Просто ідеально.
Пам'ятаєте Мімі у байкерському барі?
Байкери «Янголи пекла»?
Був її день народження. Вона хотіла у новий японський ресторан,
до якого була година.
Ми пізно виїхали, тато заблукав…
Це GPS заблукав.
І коли ми туди приїхали,
він вже зачинився. А ми були голодні.
Тато зупинився біля якогось бару при дорозі, де була лише піца.
Місце не для родини, і точно не для азійської родини.
На нас дивилися усі. Ми сіли, а вони на нас вирячилися.
Нарешті, принесли піцу. Мімі відкусила,
встала
і проголосила на увесь бар:
«Найкраща японська їжа в моєму житті!»
Пам'ятаю, як Мімі мене везла,
і спереду нам заважала швидка.
Вона вирішила її обігнати.
Та їде швидше, й Мімі швидше. Так і доїхали разом до нашого дому.
Ось що буває, коли хочеш сам полагодити дах.
Мені подобалось, що Мімі завжди розповідала мені про маму.
Про що вони говорили. Мімі навіть допомогла обрати мені ім'я.
Тебе ж назвали на честь прабабусі.
Так, але вона порадила, якої само. Я могла стати Ліндою.
-Ліндою? -Лінда їй зовсім не пасує.
Згодна.
Я завжди відчувала, що вона мені рада.
Ми теж тобі раді.
Моя сестра Карен
думає, що Мімі покохала її прапрадіда
Бена Бруера. На небесах.
Молодець Мімі.
Тата вже давно немає. А вона заслуговує на розраду.
Але Джіджі теж там?
Овва, любовний трикутник.
Хотіла б я сказати, що після цього перестала сумувати за Мімі.
Та насправді я завжди буду сумувати за нею.
Але того дня я зрозуміла, що це нормально.
Адже допоки я за нею сумую, вона зі мною.
ЗА КНИГАМИ ЕНН М.МАРТІН
Переклад субтитрів: Олена Стародуб