EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Vissa är tokiga i kaffe.
De måste ha en Aeropress eller exakt rätt mängd skum,
eller så måste bönorna ha smälts i magen av en ozelot eller nåt.
Men hemma hos mig är min Mimi helsåld på te.
En av hennes favoritgrejer. Och hon är typ min favoritperson i hela världen.
Därför lär jag mig brygga te åt henne på gammalt, traditionellt japanskt vis.
Men som många gamla och traditionella saker
ser det enkelt ut, men är rätt komplicerat.
Precis som Mimi själv.
Börja om.
Va? Det är perfekt.
Du värmde inte koppen först.
Känns det kallt?
Det spelar ingen roll hur det känns. Det är viktigt.
Det är viktigt att visa aktning för sina gäster.
-Varmt, nybryggt… -Det smakar precis likadant.
Mums! Perfekt.
Det handlar inte om perfekt smak, min Claudia.
Utan om att göra rätt.
Mimi fick en allvarlig stroke i fjol. Hon glömmer en del ord
och kan verka förvirrad, men hon skulle aldrig glömma att värma en kopp.
Men hon är ändå den minst kritiska personen i min familj.
…ett seminarium…
Här kommer den mest kritiska.
…som en workshop om IDE för AR.
Hej, Mimi. Hej, Claudia.
Typiskt syrran att avbryta min fina stund med Mimi.
Otypiskt?
Att Ashley Wyeth, coolaste tjejen nånsin, fortfarande umgås med henne.
Vi ska gå upp och koncentrera oss på Python.
Programspråket, inte ormen.
Okej. På ovanvåningen.
Och om en stund kommer Claudia med ett speciellt te.
-Det låter underbart. Tack. -Visst.
Måste jag ge Janine te? Är jag hennes passopp, eller?
Varför lär hon sig det inte själv?
För att du lär dig brygga det å hela familjens vägnar.
Glöm inte att värma koppen först.
-Mimi! Är allt bra? -Ja. Bra.
Fortsätt. Måla mer.
Jag går nu. Jag vill inte förvirra muserna.
Okej. God natt, Mimi.
Hej då, min Claudia.
Jag målade, Janine var irriterande, Mimi kom upp och sa god natt.
Det var en helt vanlig kväll
tills den inte var det.
Så är det här i livet.
Man vet aldrig när det förändras.
Mamma?
Claudia. Du är vaken.
-Bra. -Vi ville inte väcka dig.
Vad är det?
Vi kanske ska hämta Janine. Berätta för båda?
Berätta vadå?
Flickor.
Mimi gick bort i sömnen i natt.
Men…
Vi bryggde te ihop i går. Hon mådde bra.
-Hon var 85. -Än sen då?
-Hon fick fler än en stroke. -En.
-Hon led av sviterna. -Flickor.
Snälla.
Hennes hälsa sviktade, men hon dog fridfullt i sin egen säng.
Det var dags nu.
Man kan inte begära mer än så.
Vi hade tur som fick ha henne kvar så pass länge.
Mina föräldrar sa allt sånt som folk säger när nån har dött.
Hon fick ett långt…
Sånt som låter bra, men som ingen tror på.
…underbart liv.
Det bara fyller luften när man känner för att skrika.
Men en sak stod ut.
Hon hade visst redan planerat det mesta själv.
Hon beställde en urna från Japan för ett tag sen.
Hon ville att allt skulle göras på gammaldags vis.
Begravningen hålls om några dagar.
Och vi ska inte ha några gäster i huset förrän efter den
i enlighet med buddistisk tradition.
Okej, flickor?
Sen började mamma och pappa prata om dödsbevis och dödsannonser.
Men allt jag kunde tänka på var att tillbringa resten av livet här,
ensam i ett hus utan Mimi.
Och det kunde jag inte. Inte än.
Mamma sa att du får stanna så länge du vill. Du kan ta det lugnt.
Chilla, se på film. Vad som helst.
Tack. Jag är bara glad att vara hemifrån.
Det blir skönt för mina föräldrar att slippa mig.
-Det är så mycket som ska ordnas. -Jag kan inte fatta det.
När gammelmorfar dog var det sorgligt, men han bodde på ett äldreboende
där han satt sysslolös och drack Sprite Zero.
-Mimi var så levande. -Allt är visst tillfälligt.
-Claudia. Hur är det, gumman? -Det är okej.
Jag beklagar verkligen.
Du får stanna så länge du vill.
-Det har jag redan sagt. -Bra.
Vad mer kan vi göra? Kan jag skicka mat?
Jag kan beställa ett fat med småplock från Zabar's i stan.
Vi gör inte sånt förrän efter begravningen.
Det har hon sagt. Inget sånt händer än. Det här är en period av reflektion.
-Vad sägs om att åka till köpcentret? -Köpcentret? I Stamford?
Det låter knäppt, men jag vill slippa tänka på allt.
Vet du vad? Jag med.
Det har öppnat en popup-sminkbutik på Nordstrom,
och efteråt kan vi köpa frusen yoghurt på Forty Carrots.
Jag kanske kan skaffa mig en broskpiercing nu när ingen hinner märka det?
-Kommer inte på fråga. -Snyggt försök.
Jag försökte begrava mina känslor i etiskt tillverkat smink
och onödigt dyr mjukglass. Än sen då?
Jag kunde sörja Mimi i 80 år framöver.
Men just nu ville jag bara att allt skulle kännas som vanligt.
Ska du hålla i en stödgrupp?
Claudia får inte ha gäster före begravningen, så mötet hålls här.
Jag vill få det att kännas som hennes rum. Hon gömmer jämt godis överallt.
Låt mig.
De bästa gömställena är rakt framför näsan på en. Ingen letar där.
Barnvaktsklubben, Dawn Schafer här. Suppleant.
Hej! Kom in. Slå er ner.
Geléormar!
Framför näsan, va?
Ibland glömmer du nog att jag bara är åtta.
Just det.
-Tror du att nån ringer? -Kunderna har mitt nummer.
Och Claudia ville det här.
Att ha ett möte. Att allt ska kännas som vanligt.
Jag kan inte fatta att Mimi är borta. Jag fick inte ta farväl.
Så ja. Släpp ut allt. Det är sundare. Toxinerna ersätts med endorfiner.
Vad är det? Har nån dött?
Jag vet. Jag borde trösta dig.
Det är lugnt. Du kan trösta mig genom att vara som vanligt.
-Men Mimi, hon… -Låtsas att det är ett vanligt möte.
Kristy, kan du inleda mötet? Snälla?
Okej.
Härmed inleder jag mötet.
Så…
Stacey. Hur står det till med klubbkassan?
Bra.
Toppen.
-Har vi fått några nya uppdrag? -Inte sen förra mötet.
Har nån nåt att berätta?
Jag tänkte raka benen, men mamma sa att om jag börjar för tidigt
växer håret snabbare och blir tjockare. Så jag lät bli.
Väldigt upplysande. Tack.
-Mimi visade sig i en dröm i natt. -Karen, inte nu.
Hon bar en vit klänning. Inte som ett spöke. Som en brud.
Hon sa att hon träffat min gammelfarfar Ben Brewers ande,
och att de förälskat sig och ska gifta sig.
Kanske kommer båda två spöka på vår vind.
Då kan du besöka henne.
-Stacey och jag ska gå nu. -Ska vi?
Ingen ringer ändå. Och jag…
Jag vill inte prata om det här.
Och inte bli uttittad som nån sorts tragedi.
Jag måste hinna ikapp med läxorna.
Claud, vänta.
Låt henne gå.
Hon är inte redo för andevärldens sanningar än.
Vill du spela ett spel?
Eller hämta upp din mammas gamla Vogue-nummer?
Det kan vi väl.
Vi kan göra ett schyst découpage på en av väggarna i din garderob.
Får vi klippa itu dem?
Tveksamt. Mamma har sparat dem sen college.
-Ska vi baka nåt? Kakor? -Mitt blodsocker har varit skumt i dag.
Det måste finnas nåt vi kan göra.
Vi kan prata.
Jag visste att hon skulle säga det, men vad fanns det att säga?
Mimi var borta. Jag ville inte gå hem förrän hon var tillbaka.
Men hon skulle aldrig komma tillbaka, så jag ville aldrig gå hem igen.
Claudia, din pappa ringde precis.
-Begravningen är i morgon. -Jag vet.
Din mamma har köpt en klänning åt dig. Och jag tror att hon hoppas
att du ska gå hem och se om den passar.
Den kommer passa.
Är du säker?
Ja då. Och passar den inte hinner vi ändå inte byta den.
Jag ville bara ha en kväll till innan det blev verkligt.
Det var vackert.
Ja, jag kände mig nära henne.
Det gjorde inte jag. Jag kände mig avtrubbad.
Det är koden. Japanska sorgegåvor i form av pengar från familj och vänner.
Nu måste mamma skicka kort
och gengåvor till avsändarna. Och för varje kort och gåva
blir Mimi lite mer död för alla som kände henne.
-Jag åker tillbaka till Stacey. -Stacey kan komma hit nu.
Om du vill.
Alla dina vänner.
Jo, men jag tror
att blommorna gör mig allergisk.
Du har aldrig haft pollenrelaterad snuva förut.
-Jag har antihistaminer. -Det behövs inte. Jag vill inte vara här.
-På grund av blommorna? -För att jag inte vill.
Får jag gå nu?
Snälla?
Om det är vad du vill.
Du vet när man vet att nåt är fel,
men man gör det ändå för att det känns bra?
Som att dra i ett trasigt nagelband.
Därför var jag åter hos Stacey samma kväll och åt dekorerade sellerisnacks.
Jag började använda mörka chokladknappar eftersom de är godare,
men mörk choklad innehåller mindre socker än russin.
Chokladterapi. Nästan lika bra som shoppingterapi.
Eller riktig terapi.
-Du är jättesen. -Jag hade ett sent möte.
Det passar inte nu.
-Men när, Edward? -Jag vet inte.
Det har pågått ett tag.
Han har en ny kund på jobbet.
Det blir så varje gång han kommer hem innan vi lägger oss, vilket inte är ofta.
Kanske inte bästa kvällen att sova över.
-Vill du prata om det? -Vad kan man egentligen säga om det?
Jag visste hur det kändes och att det var dags att gå hem
och ta itu med min familj. Antagligen.
Men när jag närmade mig
föreställde jag mig att jag gick in i huset. Tyst. Tomt.
Ingen Mimi som frågar hur min dag varit, berömmer min konst
eller rättar mig när jag brygger teet på fel sätt.
När hon sa "Hej då, min Claudia" den där sista gången, då menade hon det.
Middagen är klar.
Hej då.
Hon var redo.
Men det var inte jag.
Din pappa sa att din mamma lät ledsen.
Ja, vi är alla ledsna. Är inte du det?
Jo.
Tur att jag är här. Vi kan muntra upp varann.
Jag kanske kan stanna i några dagar och möblera om ditt rum.
Vi kanske kan tapetsera en fondvägg.
Eller så fixar jag en med schabloner. Lite jugendstuk.
Jag gillar redan mitt rum.
Okej. Då kan vi bara umgås. Men kuddarna är i fel färgordning.
-Claudia… -Vi börjar om med grundfärgerna.
Nej, vi kör kalla färger… Nej.
Kontrastfärger! Det blir coolt.
Hörru!
Förlåt, men jag var tvungen att få dig att lyssna.
Snälla hör på och sluta distrahera dig från din sorg.
Jag vill inte känna min sorg. Min sorg känns hemsk.
-Min sorg känns som… -Som vadå?
Som om min bröstkorg ska explodera!
Som om jag inte kan andas.
Som om allt är slut och ingen…
Ingen förstår.
Jo, jag.
-Du var bara baby när din mamma dog. -Jo, men pappa var inte det.
Han stängde in sin sorg i flera år.
Han fastnade i tiden. Han fick nästan mig att fastna med.
-Minns du flätorna? -Omöjliga att glömma.
Precis. Men till sist släppte han ut allt.
Han började prata om mamma.
Och gick vidare.
Och nu kan jag nog äntligen säga att han mår bra.
Det gör ont.
Jag vet.
Men…
Det måste få göra det.
Minns du i trean när du ramlade ner och bröt handleden?
Jag stängde nog ner när det hände.
Men det gjorde inte jag. Jag minns att du skrek och grät av smärta.
Du skrek om din rädsla för att inte kunna måla igen.
Om du struntat i det hade det kanske blivit så.
Men nu kom din mamma och körde dig till sjukhuset.
De drog benet på plats och gipsade det direkt.
Det läkte som det skulle. Det blev starkare.
Och nu är det nåt du kan prata om. Kanske till och med skämta om.
Sorg funkar likadant.
Man måste möta den för att släppa den.
Och efteråt är man starkare.
En del av mig ville bara nicka och le och fly vidare till nästa hus.
Men det var lite sent för att gå hem till Kristy.
Och innerst inne visste jag att Mary Anne hade rätt.
Jag måste hem.
Jag måste gå in i mitt hus och möta min sorg.
Hej, Claud.
Vad sysslar ni med?
Kollar på Mimis smycken.
Bli inte orolig. Mamma är med på det.
Mimi lämnade särskilt utvalda saker åt oss.
Det här var tänkt till dig.
Jag kom hit för att sörja ensam, och så stjäl ni hennes grejer?
Ingen stjäl nåt.
-Hon var min mormor med. -Men vad gör hon här?
Jag går upp och låter er vara i fred.
Du får inte prata med henne så.
Och hon får inte rota i Mimis saker som på en loppis!
Är du galen? Du har ingen aning om hur det har varit med mamma och pappa.
Du bara stack! Jag har varit ensam med dem.
Jag har försökt stötta dem, men det har varit jättesvårt.
Mamma är tillknäppt. Pappa ger all sin känslomässiga energi till henne.
Den enda som stöttat mig är Ashley.
Är du så tacksam att du ger henne Mimis smycken?
Jag är inte tacksam. Jag är kär i henne!
Hon är min flickvän.
Jag…
Jag visste inte det.
Det är rätt nytt.
Mimi kom på det nyligen eftersom hon var uppmärksam.
Hon frågade mig, och jag sa som det var.
Det gjorde henne glad.
Hon ville genast ge henne en gåva.
Hon var alltid rätt…
…romantisk.
Ja. Det var hon.
Jag tänkte berätta för mamma och pappa,
men jag kunde inte hitta rätt ögonblick.
Och sen… Mimi…
…dog.
Mimi dog.
Jiji gav henne det här när de började träffas.
Jag tror att han vann det på nåt tivoli.
Ville hon ge Ashley det?
Men hon får det inte om det inte är okej för dig.
Självklart är det okej för mig.
Jiji älskade Mimi, och du älskar Ashley.
Som en gengåva.
Som koden, fast…
…med kärlek.
Jag saknar henne redan så mycket.
Jag med, min Janine.
Jag med.
Mimi var alltid den som förde oss närmare varann.
Vi tillhörde Mimi, och Mimi tillhörde oss.
Men nu måste vi tillhöra varann.
Och jag måste föra oss närmare varann igen.
Med snöre,
traditioner
och kärlek.
Gammal vana. Förlåt.
-Det här är inget klubbmöte. -Än. Klockan fem är det fritt fram.
Kristy, kom nu.
Förlåt.
Förlåt om vi stör, men vi har fått en inbjudan.
Ja, kom in.
Det har vi också.
Välkomna till mitt rum.
Vi har nog aldrig varit här med dina vänner.
Ni är alltid välkomna. Bara ni knackar först.
Ni har alla fått era kuvert.
Så ni vet att jag bjudit hit er för att prata om Mimi.
För att minnas henne. Men först har jag lite förfriskningar.
Chokladkakor?
Te.
Det ser perfekt ut.
Minns ni när Mimi var på mc-baren?
Vadå, typ Hells Angels?
Hon fyllde år och ville besöka en väldigt autentisk japansk restaurang.
Men vi kom i väg sent, och pappa körde vilse.
Gps:en körde vilse.
Till slut kom vi fram
och insåg att den var stängd. Vi var vrålhungriga.
Så pappa svängde in på nåt sunkigt hak längs motorvägen som serverade pizza.
Inget för en familj, än mindre en asiatisk familj.
Alla stirrade på oss. Vi satt där och kände deras blickar.
Till sist kom pizzan.
Mimi tog en tugga, ställde sig upp och sa högt så att hela baren hörde:
"Godaste japanska maten nånsin!"
Jag minns när jag satt i bilen med Mimi.
Vi fastnade bakom en ambulans, och hon beslöt sig för att jaga den.
Den körde fort. Hon körde fort. Och vi följde den ända till vårt hus.
Så blir det när man försöker laga taket själv.
Jag älskade hur Mimi alltid tog sig tid att berätta om min mamma.
Vad de brukade prata om.
Hon hjälpte till att välja mitt namn.
-Du är väl döpt efter en gammelmoster? -Men hon valde vilken.
Antingen det här eller Linda.
-Linda? -Hon är ingen Linda.
Nä, aldrig.
Hon fick mig att känna mig välkommen.
Och det är du.
Min styvsyster Karen tror att Mimi är kär i hennes gammelfarfar Ben Brewer i himlen.
Kul för Mimi.
Min pappa har varit död länge. Hon förtjänar att ha kul.
-Men är inte Jiji där med? -Herregud, det är en kärlekstriangel.
Om ändå den dagen fått mig att sluta sakna Mimi så mycket.
Men ärligt talat kommer jag nog alltid att sakna henne.
Men den dagen visade mig att det är okej.
För så länge jag saknar henne finns hon kvar hos mig.
Undertexter: Anna Johansson