Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bylo to náhlé…
Když jí nebylo dobře, měla nám to říct.
Nejspíš nic neřekla, protože si myslela, že nemáš čas.
Babička byla už taková. To víš, ne?
Daisy...
Ty z toho viníš…
mě?
Ani ne. Jen myslím…
Babička tě měla radši.
Byla s tebou mnohem raději.
Protože…
Babička…
Měla tě moc ráda, mami.
Ona…
přišla o svoji maminku, když byla ještě mladá.
Dopisy?
Prababička je nechala posílat babičce i po své smrti.
Dopisy od někoho, kdo byl po smrti?
Požádala Panenku, aby babička každý rok dostala jeden dopis
na své narozeniny, i když už byla po smrti.
Panenku? Copak panenky umí psát dopisy?
Před dávnou dobou jeden muž sestrojil psací stroj pro svou slepou ženu.
Ten stroj nazval Automatickou Panenkou.
Posléze začali lidé ženám, které pracovaly jako písařky, říkat Panenky.
Písařky? To jsou ty, co za vás napíšou dopis?
Ano.
Tehdy spousta lidí neuměla číst ani psát.
Později se víc lidí naučilo psát a rozšířilo se používání telefonů.
Od té doby posílají lidé dopisy méně.
Ta práce dnes již nejspíš neexistuje.
Tehdy, když chtěli lidé napsat něco zvláštního nebo těžkého,
požádali o to Panenku.
Babička si těch dopisů opravdu vážila.
Aha.
Už musíme jít, čekají na nás pacienti.
Ano…
Ty taky, Daisy.
Ještě tu chvíli počkám.
Babičce by tu bylo smutno,
po pohřbu, že?
Daisy...
Proč už nejdeš, mami?
Práce je pro tebe vždycky důležitější než rodina.
To není pravda…
Záleží mi na babičce.
A na tobě také.
Pojď, vrátíme se na stanici.
Daisy, po práci zas přijdeme.
Babičko…
Zase jsem byla na maminku zlá.
I když vím…
že má moc těžkou práci.
„Všechno nejlepší k narozeninám, Anno…“
Možná se děje hodně smutného
a je toho teď na tebe moc.
Ale neztrácej naději.
Možná je ti smutno a chce se ti plakat,
ale nezapomínej:
Maminka tě má moc ráda.
Anno, pěkné narozeniny.
Určitě jsi hodně vyrostla.
Ale určitě pořád ráda čteš a tancuješ.
Ještě si hraješ s brouky a řešíš hádanky?
Vše nejlepší k 18. narozeninám.
Je z tebe žena.
Jsi zamilovaná?
V lásce ti nemohu radit,
ale ten, kterého si vybereš, je šťastlivec a určitě je skvělý.
Vše nejlepší, Anno.
Už jsi na světě dvacet let. To je úžasné.
Ale i dospělí si mohou občas postěžovat.
Kdykoli ti bude smutno, věz, že jsem stále s tebou.
Anno.
Vždycky na tebe budu dohlížet.
Anno.
Takovéhle dopisy dostávala
každý rok k narozeninám?
Prababička…
se musela o babičku vážně bát…
Výstřižek z novin?
Kdo je to?
Tyto dopisy napsala
tehdy velmi známá písařka.
Jednou dokonce napsala milostný dopis pro princeznu.
Také napsala slova k opeře známé pěvkyně.
A dokonce sepsala scénář pro hru známého dramatika.
Pracovala pro poštovní úřad v Leidenu,
ale když jí bylo 18, odešla odtamtud.
Potom o ní nikdo neslyšel.
Jmenovala se…
VIOLET EVERGARDENOVÁ
Našel jsem ji na severní frontě.
Nemá jméno.
Hej, pozdrav.
Takhle se nemůžeš chovat k dítěti.
Gile, ona není dítě.
Ona je zbraň.
Jen nástroj války.
A můžu jí dát jméno já?
Violet.
Myslím, že tomu jménu jednou budeš dělat čest.
Nebuď nástrojem,
staň se někým, ke komu se to jméno hodí.
Violet Evergardenová.
Předstupte.
Autorka letošního chvalozpěvu mořím
nyní předá text letošní bohyni moří,
paní Ilmě Felice.
Ten chvalozpěv byl moc dobře napsaný.
Violet.
Pravda. Určitě jsi na něm tvrdě pracovala.
Violet.
Ano.
Do běžného dopisu měl daleko…
Moře je nekonečné…
Je domovem mnoha vodních živočichů…
Je překrásné a plné života…
Ale nedosáhlo úspěchů
v osobním nebo pracovním životě.
Bylo těžké na něj pět chválu.
No… ehm…
Dobře! Příští rok to budu psát já!
Hej, nemůžeš psát chvalozpěv moře, když tě k tomu nevyberou.
Od nynějška napíšu spousty skvělých dopisů
a rozhodně mě vyberou! Je to tak, Violet?
Ano. Snad tě vyberou.
Nech to na mě.
Ano.
Violet Evergardenová.
Pan starosta... a jeho žena…
Violet, tohle je starosta Leidenu
a jeho žena.
Ráda vás poznávám.
Přejete-li si, na vaši žádost odcestuji kamkoli.
Automatická Panenka,
Violet Evergardenová, k vašim službám.
Ach...
Jsi tak krásná. Skutečně vypadáš jako panenka.
Ano...
Už jsem o tobě mnohé slyšel.
To já jsem tě doporučil k napsání chvalozpěvu
pro Festival díkůvzdání mořím.
Slib, který jsi napsala pro krále Damiána
z království Flugel, po všech těch veřejných milostných dopisech…
Byly opravdu překrásné,
stejně jako ty.
Když jsem psala přísahu ke korunovaci,
jen jsem do slov vložila všechny královy vize a ambice.
Sice říkáte, že jsem krásná,
ale mezi slovy, která píšu a mnou, není žádná souvislost.
Bez urážky.
Ach Violet, jinými slovy…
jak bych to řekl… udílím ti kompliment.
Nyní je z tebe písařka, ale před tím
jsi byla vojákem, který zachránil Leidenschaftlich.
Já nezachránila Leidenschaftlich.
To vojáci, kteří za něj bojovali.
Avšak válka vzala i mnoho dalších životů.
Také jsem vzala životy…
Takže…
nejsem člověk, který si zaslouží pochvalu.
Půjdeme jíst?
Chci smažené nudle.
Zkus taky něco jiného.
Dobře.
Violet.
Erico.
Dlouho jsme se neviděly.
Zdá se, že se ti daří.
Ano. Řediteli, je to dlouho.
Těší tě pracovat pro toho dramatika?
To je ten, jak pro něj psala Violet?
Ano.
Seznámila jsem je po představení.
Chtěla jsem být jeho učeň.
Každý den něco píše a přepisuje.
Je těžké stíhat to psaní,
stále se učím něco nového.
Nedáš si s námi smažené nudle?
Hej, Benedikte, my tu mluvíme.
Tak se mnou nemluv, jsi zlá.
Nechceš se s námi podívat na festival?
Díky za pozvání, ale ne, je mi líto,
ještě nás čeká zkouška představení na příští měsíc…
Napsala jsi scénář?
Ano.
Jde jen o malou hru pro komunitní centrum,
ale přijďte.
Jo.
Už musím jít.
Tak zatím.
Dobře.
Když si něco vážně přeješ, splní se to, že?
Něco se nesplní, ať si to přeješ sebevíc.
Co pak s nimi?
Taky se musím omluvit.
Mám spoustu práce.
Můžeš si vzít den volna.
Je festival.
Ne, narušilo by mi to pracovní program.
Už se vrátím zpátky.
Majore…
Majore?
Zachraň se.
Nech mě tady… Už běž.
Nenechám vás zemřít, majore!
Přestaň!
Musíš žít.
Violet.
Ty musíš žít.
Buď volná.
Z hloubi srdce…
Miluji tě.
Drahý majore Gilberte,
dneska jsem si na Vás opět vzpomněla.
Je jedno, co zrovna vidím nebo dělám,
mé vzpomínky mě vážou k Vám.
Čas běží a minulost se vzdaluje,
ale mé vzpomínky na společné časy jsou stále jako živé.
Nechal jste mě po svém boku.
Když jsem nedokázala nic dělat, naučil jste mě žít.
A od vás jsem slyšela slova…
„Miluji tě.“
vůbec poprvé.
Proto si nemohu pomoct, musím Vám opět psát.
Snad tento dopis jednou obdržíte…
A modlím se, ať se má přání splní.…
A tady máte tři korzy nazpátek.
Děkujeme mockrát.
Váží 1,2 lejbu. To bude jedenáct korz prosím.
Poštovní společnost CH, dobrý den.
Přejete-li si, kvůli vaší žádosti odcestuji kamkoli.
Písařka Iris Kanárková, k vašim službám.
Ano. Je tu…
Děkuji za strpení. Vámi požadovaná písařka
má zcela plno na následující tři měsíce.
Mohu vám něčím posloužit?
Aha.
Rozumím.
Zařídím vám rezervaci ode dneška za tři měsíce.
Ano… dobře.
Na shledanou.
Iris.
Buď na zákazníky milejší.
Ale oni mě nevidí, když telefonujeme.
Tvé emoce jsou znát i v hlase.
Jasně.
Taky máš dost rezervací, ne?
Ne tolik jako ty, Cattleyo…
Tímhle tempem nikdy nebudu lepší než třetí.
Díky za vaši tvrdou práci.
Dobrý večer, řediteli.
V týdnu bylo hodně práce, že? Snad si přes víkend odpočinete.
O víkendu jedu pracovně pryč.
Budu zapisovat na summitu, a kontrolovat obchodní dohodu s Gardarikem.
Aha, no jo…
Chystám se na večírek pana starosty a jeho ženy.
Snad najdu nové zákazníky.
Všichni pracujete tak pilně.
Nedávno jsem začal hrát tenis.
A hledám někoho, kdo by hrál se mnou…
Copak nevíte, že se blíží krize?
Musíme pracovat, dokud to jde…
Jednou lidé přestanou posílat dopisy. Kvůli tomu příšernému stroji tam.
Brzy dokončí stavbu té vysílací věže.
A až se to stane, každý si pořídí telefon.
Máte pravdu…
Dost se toho změní…
A naše pošta se také pozvolna změní.
Jednoho dne bude post písařky
zastaralý,
už ho nebude potřeba a zmizí…
Proto musíme pracovat teď, dokud můžeme.
Violet, taky půjdeš na ten večírek?
Ne… Já…
Snad nechceš, aby šla i moje konkurence.
Ano. To po mě nemůžete chtít.
Mám na víkend vlastní plány.
Dobře.
Co to bylo? Snaž se trochu.
Snažil bych se, kdyby hrála dívka,
ale dneska hraješ ty…
Nikdo neměl čas.
I Violet odmítla mé pozvání.
Myslím, že je dobře, že někam jde.
Ale je milé být jí nablízku.
Pak si mě dívky všímají.
Když doručuji poštu, lidé se ptají
„Jste od poštovní společnosti CH?
Tam pracuje písařka Violet, můžete nás seznámit?“
Opovaž se použít Violet ke svým účelům!
Ale...
Kam asi šla…
Až moc se o ni staráš.
Kapitáne…
Takže jsi to ty,
kdo každý měsíc nechává květiny na hrobě mé matky.
Měla jsem přijít až zítra, na výročí její smrti,
ale to můžou přijít i jiní příbuzní…
Vadí vám to?
Ne...
Ale, nemusela jsi sem chodit.
Máš přece volno.
Mám volno, a proto jsem mohla přijít.
Děláš to kvůli němu?
Nedělám to kvůli majorovi…
Přišla jsem sem sama od sebe.
Kolik let už uplynulo od konce války?
Rozumíš, viď? On není…
Zapomeň na Gilberta.
Nemohu na něj… zapomenout.
Dokud žiju,
nikdy na něj nezapomenu.
Hej!
Violet...
Ne. To není fialka.
Téhle se říká maceška.
Aha… ty toho ale víš.
I když ho možná už nikdy neuvidím…
„Nemohu na něj zapomenout.“ Hm…
Moje stuha…
Dobrý den. Poštovní…
Můžu mluvit s písařkou?
U telefonu.
Vážně? Mám pro tebe úkol.
Můžeš za mnou přijet?
Dneska je pošta zavřená.
Opravdu?
Aha…
Promiňte, podle hlasu jste velmi mladý…
No a co, když potřebuji napsat dopis?
Necestují snad písařky podle přání?
To byla lež?
Ne. Není to lež.
Tak přijeď.
Hm...
Kdo je to?
Písařka z poštovní společnosti CH.
Aha, pojď dál.
Promiňte.
Ráda vás poznávám.
Přejete-li si, na vaši žádost odcestuji kamkoli.
Automatická panenka, Violet Evergardenová, k službám.
Hm, vážně jsi přišla.
Požádal jste o to.
Vypadáš mladá. Určitě to zvládneš?
Vynasnažím se.
Jurisi!
Bráško, jsme tu!
Jdeme dovnitř.
Ach, počkejte chvilku!
Schovej se! Rychle!
Dělej!
Bráško!
Jurisi, tys tu někoho měl?
Ne.
Myslela jsem, že někoho slyším.
Jak se cítíš?
Neptejte se mě na to samé každý den.
Je ti lépe?
Kdyby bylo, nebyl bych tu, že ne?
Promiň.
Bráško, bráško!
Něco ti přečtu!
Nechci nic přečíst. Tvé knížky jsou hloupé.
Bráškovi není dobře.
Není to jen tím.
Tři operace a trčím tady už přes rok.
Mimochodem, Jurisi, Lucas za tebou chtěl taky přijít.
Říkal, že tě chce vidět.
Nechci, aby chodil.
Proč ne? Byli jste si tak blízcí…
Říkal jsem, že ho nechci vidět.
Co je tohle?
Je to staré…
Nesahej na to, blbečku!
Patří to někomu jinému,
návštěvě z vedlejšího pokoje.
Jen to tu hlídám.
No...
Jsem ospalý.
Promiň.
Tak se půjdeme projít.
Dobrý nápad. A ty se zatím prospi.
Přijdeme později.
Promiň...
Už můžu vylézt?
Mohl byste prosím vysvětlit,
proč jsem se musela schovat?
Mladý pane…
Ach… říkej mi Juris.
Dobře, Jurisi.
Chtěl bych něco napsat, aniž by o tom rodiče a bráška věděli.
Dopis?
Ano. Dopis pro každého z nich.
Chtěl bych, aby si je přečetli, až tu nebudu.
Až je dokončíš, uschovej je u sebe.
Neposílej je hned.
Ano.
Víš, co tím myslím? Můžeš to tak udělat?
To není problém.
V minulosti už jsem vyřídila podobnou žádost.
Cože?
Byla tu jedna dívka, trochu mladší než ty.
Její matka jí nechala napsat dopisy,
jeden dopis na každý rok,
dostávala je vždy na narozeniny, 50 let po sobě, i po její smrti.
Padesát let. Takže jsi napsala padesát dopisů?
Ano.
I nyní dostává každý rok jeden dopis.
Promiň, nemůžu si jich tolik dovolit.
Peníze jsou v té plechovce. Napiš za to co nejvíce.
Tak na kolik to vyjde?
Tři dopisy… Tak to mohu napsat dvacet znaků na jeden dopis.
Jen dvacet znaků?
„Drazí rodiče, opatrujte se. Juris.“
Ani to se nevejde, to nemůžu napsat ani tohle.
Chci, aby se po přečtení těch dopisů
mamka, táta a bráška cítili lépe.
Jurisi, to byl běžný tarif.
Moje společnost umožňuje dětem speciální tarif.
Co?
Takže ty peníze v plechovce budou stačit
na jakýkoli dopis, který mám pro tebe napsat.
Opravdu?
Je to tak.
Ty si to vymýšlíš!
Nevymýšlím si to.
Toto opatření vzniklo proto,
abychom mohli plnit svou povinnost i během stavu nouze.
Je to nouzové opatření.
To moc nechápu…
ale zní to dobře.
Aha. To znamená „Dobře.“
Tak se do toho pustíme.
Tvoje ruka…
Přišla jsem o ni za války.
Taky jsem byla před pár lety v nemocnici.
Můžeš s ní psát dopisy?
Chvíli trvalo se to naučit,
s touhle umělou rukou, ale teď už to jde.
Dokonce může dělat gesta.
Jsi legrační.
Lidi sem přijdou a říkají jen:
„Jak se cítíš?“ a „Je ti lépe?“ nebo „Prospi se.“.
Jsi jiná než rodiče a sestry.
Jak jiná?
No… Lidé se o mě pořád strachují a litují mě,
a starají se.
Už toho mám po krk.
Rozumím.
Tyto tři elementy se budu snažit potlačit.
Vážně jsi legrační.
Dobře. No…
Napište mi dopis.
Jeden tátovi.
Tvému otci?
Jo. Můj táta odešel do války.
Odešel do země jménem Leidenschaftlich.
Říkal, že se brzy vrátí, ale nevrátil se.
Proto mu chci napsat, že já, moje mamka a bráška jsme v pořádku.
Můžete mi napsat dopis?
Co takhle pozvat Violet na večeři?
Dobře, pojďme do té restaurace.
Tam…
jak jsme tam všichni šli, když k nám Violet poprvé přišla.
To jsi ty.
Kapitán Dietfried.
Plukovníku Hodginsi...
Ne, měl bych ti říkat řediteli.
Vždycky zapomenu, že válka skončila
už před několik lety.
Co tady chceš?
No…
Violet!
Kapitáne.
Promiňte mi mou… nerozvážnost.
Ne, nic se nestalo.
Tady…
To je moje…
Přišel jste mi ji vrátit?
Všiml jsem si, že jsi ji ztratila.
Takže Violet šla o víkendu…
Na hřbitov,
kde je pohřbená majorova matka.
Děkuji, kapitáne.
Dobře,
Pojďme si odložit a hurá na večeři.
Dobrý nápad.
Violet, pojď s námi.
Dobře.
Hej!
Má rodina se rozhodla zbavit se naší lodi…
Lodi?
Ano.
Když byl malý, rád na té lodi jezdil na výlety.
Je tam spousta her a knih, se kterými si hrával.
Kdybys něco z toho chtěla…
Mohla bych?
Ale jsou to jen krámy.
Přijdu! Ať už kotví kdekoli, přijdu.
Nevěděl jsem, že jí každý měsíc chodíš na hrob.
Měla jsem vám to říct?
No… Ne…
Tos nemusela.
Ve volném čase si dělej, co chceš.
Takže… půjdeš na tu loď?
Řeknu vám, než tam půjdu.
Řekl jsem, že nám o tom nemusíš říkat.
Violet.
Mám tě doprovodit?
Ne, budu v pořádku. Svoje obavy, lítost a starost
vůči mě můžete hodit za hlavu.
Bude v pořádku.
Zmlkni. Jez a buď zticha.
Violet má pravdu.
Nemůžeš se o ni pořád strachovat…
Jasně, že se strachuju.
Dietfried, ten parchant…
Celou dobu hraje Violet na city.
Možná se k Violet hodí.
Můžou na majora společně zavzpomínat.
To on využil toho, že je Violet sirotek
a použil ji jako válečnou zbraň.
A proto by se k ní neměl znát?
I když už takový není?
Podle tebe si mají vzájemně pofoukat bolístky?
A proč by to mělo být špatné?
Violet k majorovi pořád něco cítí…
Bojím se, že ji ty city rozdrtí, pokud něco neuděláme.
Kapitán ji možná může utěšit tak, jak to my nesvedeme.
Pokud… jednou budu mít děti,
doufám, že to bude kluk…
Holku moje nervy prostě neunesou.
Tuhle knihu měl strašně moc rád.
Taky s otcem hrával hodně her.
Tohle mu taky patřilo?
Ne, to je moje…
Promiňte.
Nemusíš být tak formální.
Ano...
Určitě jste s majorem často plachtili
na téhle lodi, když jste byli malí…
Jo, otec nás brával s sebou.
Otec byl oddán armádě,
ale plachtění na moři měl rád.
Je to asi jediné, co jsem po něm zdědil…
Tohle je květina našeho rodu.
A koho to zajímá?
Cos to řekl?
Chtěl jsi nám ukázat tohle, ne?
Abychom to viděli a na tvé přání se stali tím, co ty, že jo?
Bratříčku...
Chtěl jsi, abychom viděli,
že není jiná možnost.
Bratře!
Ty, tvůj otec a všichni z rodu Bougainvillea
musíme k armádě, je to tak?
Otče, dost!
Nebij mého bratra!
Udělám to!
Stanu se tím, kým chceš!
A protože já se vzepřel,
Gil nemohl jinak, než našeho otce poslechnout.
Je moje chyba, že si nemohl vybrat svůj život.
Ale stejně jsem se k němu choval hrozně.
Nemám sourozence,
takže to nechápu úplně…
Avšak rozumím tomu,
že někdo může cítit složité emoce
k někomu, kdo je jim blízký.
Rozumíš, co cítí ostatní lidé?
Ach… Nesnažil jsem se o sarkasmus.
Já vím.
Můžu si nechat tuhle deskovou hru a knihu?
Ano.
Tak pojďme.
V pořádku?
Děkuju.
Přišli jsme o hodně.
Ty i já.
Promiň mi to tenkrát.
Jak jsem říkal, že už ho neuvidíš, a ať na něj zapomeneš.
Taky na něj nemůžu zapomenout.
Je to přece můj mladší bráška…
Ano.
Kdybych ho znovu viděl, omlouval bych se za mnohé
a o mnohém bych s ním chtěl mluvit.
Ano.
Dále, dopis pro brášku.
Ale úplně nevím, co bych měl napsat.
Sionovi je teprve pět.
Proč mu nenapíšeš, jak ses cítil,
když se narodil?
Jo.
Měl jsem takovou radost, když se narodil.
Byl tak měkký a teplý, jako čerstvě upečený chléb…
Ale pak...
Cítil ses, jako by ti ukradl rodiče?
Jo.
Žárlil jsi na něj, když rodiče chválili jeho místo tebe?
Ano.
Ale vždycky, když tě honil, napadlo tě, jak je roztomilý…
Hm.
Jak jsi to věděla?
Už jsem o tom slyšela.
Dobře, až to napíšeš, přidej tam:
„Žij plný život, jaký jsem neměl.
A buď hodný na mamku a taťku, místo mě.“
„Ať tě mamka s taťkou
rozmazlují místo mě.“
Připadá mi, že říkáš věci, které nemyslíš vážně.
Ale přitom bys chtěl, aby tví rodiče
mohli rozmazlit tebe.
Ty víš snad všechno.
Napsala jsem spousty dopisů.
Slova, postoje a pocity jsou vždycky uvnitř i na povrchu.
Začínám chápat, že to, co vidíme
na povrchu, není všechno.
Někdy jim ale musíš sdělit
své vlastní pocity, jinak je nebudou nikdy znát.
Jaké to je?
Dobré. Díky.
Uschovám ty tři dopisy, budou v bezpečí.
Ano.
Předej jim je v den, kdy odejdu do nebe.
Požádám nemocnici, aby informovali poštovní úřad.
Ano...
Hele, umíš slib malíčků?
Slib malíčků?
Jo.
Spojíme malíčky k sobě.
A přísaháš, že dodržíš svůj slib.
Díky.
Ten prst ale studí.
Je to cítit i přes rukavici.
Já budu nejspíš taky studený, než přijde zima.
Stejně…
Myslím, že tvé dopisy
zahřejou tvé rodiče a brášku u srdce.
Zařídím, aby dostali tvé dopisy.
Dobře. Můj úkol je u konce.
Počkej!
Chtěl bych napsat ještě jeden dopis…
Pro Lucase?
Slyšela jsem vás zpod postele.
Jo.
Pokud mu chceš něco říct, je lepší to udělat, dokud můžeš.
Myslíš?
Ano.
Jednou jsem se nemohla zeptat na všechno, a promluvit si s…
S kým?
S člověkem, který mi řekl „Miluji tě.“
On zemřel?
Věřím, že je naživu, tam někde…
A co jsi mu chtěla říct?
Že už trochu rozumím, co znamená „Miluji tě“…
Že rozumíš? A to je vše?
Lucas jednou řekl…
že mě chce navštívit.
Odmítl jsem.
Byli jsme s Lucasem kamarádi už od mala.
Vždycky jsme si spolu hráli…
Ale moje nohy a ruce začaly…
hubnout…
Nechci, aby mě tak viděl.
Tyto pocity vložím do tvého dopisu.
A peníze…
Jurisi!
Dojdu pro sestru.
Ten dopis pro Lucase necháme na příště.
Promiň…
To nic…
Tohle všechno jsou ztracené dopisy?
Převzal jsem je po Rolandovi.
Chtěl jsem vrátit ty dopisy, u nichž známe odesílatele.
No a? Žádáš mě o pomoc, protože jsem ředitel?
Mladí dneska nepracují přes čas.
Koukej, jak tvrdě makám. Měl bych být tvůj zástupce.
To nejprv musíš do obchodní školy.
Co?
Můj zástupce se musí umět postarat o účetnictví!
Super! Už vím, co udělat pro povýšení!
A pak to skutečně udělám…
Není tohle…
Jo. To je polička,
kde necháváme nedávnou poštu.
Ten rukopis znám…
Co se děje?
- Nic… - Hm?
Adresa odesílatele je na ostrově Ecarte…
Ten ostrov dřív okupoval Gardarik.
Po válce si získal nezávislost.
Proč ses se mnou chtěl sejít, řediteli?
Tehdy…
To kvůli té písařce, co u tebe pracuje?
Říkala něco?
Ach… Ne…
Neboj se.
Po návštěvě lodi odešla.
Říkala, že o ni budeš mít strach…
Měla mi říct, než na tu loď odejde.
Nejsi její opatrovník.
Nemáš právo ji takhle omezovat.
Ty parchante! Jak se opovažuješ…
Promiň.
Mýlil jsem se.
Jinak mluvit neumím.
Nepřišel jsem sem mluvit o Violet.
Není to…
Podíváš se na to?
Řediteli…
Promiň, je pozdě.
Musím s tebou o něčem mluvit.
Co se děje?
Ještě to nemám potvrzené…
Ale je možné… Můžu se ale mýlit…
Major je… Je to o majorovi?
Ano.
Víte o něm něco nového?
Máte nové informace o majoru Gilbertovi?
Odjíždíte hned teď?
Ano. Může jít o někoho jiného, ale odjíždím.
Dobře! Postaráme se tu o to!
Violet... Je všechno v pořádku?
V pořádku?
Je v pořádku, že uvidím majora?
Je se mnou něco špatně?
Už je to mnoho let…
Myslíte, že mě major pozná?
Hej... Violet...
Co mu mám říct, až se s ním setkám?
Jak mu řeknu, jak mi je?
Nebo o mých pocitech?
Dokážu je dobře vysvětlit?
Nejsem divná?
Violet.
Čeká tě dlouhá cesta, že ano?
Co takhle napsat během cesty dopis?
Jsme zpátky, Daisy.
Promiň, že jdeme pozdě.
Daisy?
„Na pár dní odjíždím do Leidenu.“
Nakonec země znárodnila společnost, pro kterou pracovala.
Stejně jako jiné budovy, ze kterých se stala muzea.
Kam asi šla, když tu skončila?
Vše si prohlédněte a nespěchejte.
Promiňte, nevšimla jsem si vás.
To nevadí.
Klidně se mě na něco zeptejte, pokud chcete.
Dobře…
Kdysi jsem tu pracovala jako recepční.
Skutečně?
Ano.
Promiňte, co je tohle za známku?
Ó, ano.
Tuhle známku vydávají pouze na ostrově Ecarte.
Ostrov Ecarte…
Hmm…
Říkala jste, že jste tu pracovala?
Ano…
Požehnané moře…
Moře, jež spojuje celý svět…
Racci tančí v nebeských výšinách…
Ryby plavou v tvých vodách…
Měkkýši se skrývají ve tvých hlubinách…
Dáváš nám světlo…
Vyživuješ život…
Dáváš nám lásku…
A my dál žijeme blízko tebe.
Dokud nezemřeme.
Svěřujeme ti naše těla
v čase přítomném, minulém a budoucím.
Má to být rituál vzdání díků moři,
ale stalo se z toho truchlení po těch, co se nevrátili.
Nikdo se nevrátil…
A jediní lidé na ostrově
jsou starci, ženy a děti…
Zemřeli ve válce, místo na moři.
Musím se našim předkům omluvit…
Naši otcové byli zabiti
Leidenskými vojáky, že ano?
Hm? Ano…
Kéž by všichni v Leidenu zemřeli!
Chvalozpěv, který přečetli,
byl napsán pro festival Díkůvzdání mořím v Leidenu.
Prý ho napsala známá písařka jménem…
Violet Evergardenová…
Pojďte všichni! Je čas na oběd!
Pojďme.
Tak pojďte.
Pane učiteli, mám vás rád!
Tak pojďme.
No ták.
Majore... Už je to dlouho…
Myslím na Vás
každý den, kdy jsem Vás nemohla vidět.
Doufám, že mé prosby budou vyslyšeny…
že se mi splní přání…
a že Vás zase jednou uvidím…
Violet.
Můžeš tu chvilku počkat?
Jdu taky!
Pokud je to skutečně Gilbert…
Nevíme, v jaké je nyní situaci…
- Tak… - To je jedno!
I když je to tobě jedno…
Nevím, co na to řekne.
Slyšel jsem, že zde nepoužívá své pravé jméno.
Je to malý ostrov.
Určitě nestojí o žádné drby.
Počkáš tady, že ano?
Počkám.
Pokud ho budu smět zase vidět, počkám, jak dlouho bude nutné.
Jsi tu poprvé, nechceš se tu porozhlédnout?
Dobře.
Co? Já nevím, kdo to je.
Dobrý den.
Ahoj.
- Čí jste tatínek? - No, já nejsem…
- Tak kdo jste? - Vypadáte děsivě.
Jsem z poštovní společnosti.
Aha! Takže doručujete dopis?
Jo… No…
Už vím! Něco tu pro vás mám.
Bojí se.
Pojďte.
Na kluka asi taky nestačím…
Vy jste něčí sestra?
Jsem…
Vy jste od pošty?
Ano, správně.
Já to věděl!
To je pro vás.
Tady.
Hmyz… Není to kudlanka nábožná?
Vy se nebojíte?
Chybí jí jedna přední nožka.
Stejně jako panu učiteli Žilbérovi.
A co pravé oko
pana učitele…
Hodně toho víte.
Je o váš pan učitel, že?
Ano.
A má se dobře…
váš pan učitel?
Jo! Sice nemá pravou ruku, ale hrát na piáno umí i jen levou.
- A umí rychle běhat. - Jo, je vážně rychlý.
- Že jo? - Jo.
Prosím…
Povíte mi o něm ještě?
O vašem panu učiteli?
Tak jo.
Je vážně hodný.
Vše vysvětluje pořád dokola, dokud tomu neporozumíte.
Kdo je to?
Pojďte dál.
Pokud něčemu nerozumíte…
Nevěřil jsem, že…
jsi to přežil.
Gilberte...
Tady mi říkají „Žilbér“…
Aha…
Promiň tu nečekanou návštěvu…
Jak ses to dozvěděl?
Napsal jsi pro někoho dopis, že?
Všechny nedoručitelné dopisy se vracejí na poštu…
Než je vrátíme odesílateli, ještě je kontrolujeme.
Na tvůj jsem narazil náhodou.
Proč jsi tady?
Po té bitvě…
Když jsem se probudil v nemocnici…
Neměl jsem u sebe známky, tak mě poslali do nemocnice v klášteře.
Chvíli jsem pracoval v nemocnici,
A místo návratu domů jsem trochu cestoval…
Sem jsem přišel před rokem.
Psal jsem pro děti dopisy a začal jsem tu učit,
na téhle škole.
Vím, že jsem měl dát armádě vědět, ale…
Na tom nezáleží.
Věděl jsi, že Violet žije?
Jo…
Tak proč jsi za ní nepřijel?
Violet...
Celou tu dobu na tebe čeká.
Byla kvůli mě nešťastná.
Je jí beze mě líp.
Taky sem přijela.
Právě čeká venku.
Máš vůbec tušení, jak moc tě chtěla vidět?
Nemůžu za ní.
Gilberte...
Už nikdy za ní nemůžu…
Ty...
Je mrtvý.
Gilbert Bougainvillea je mrtvý…
To si všichni mysleli.
A během let se s tím vyrovnali.
Tak… Mě nech žít tenhle jiný život.
Gilberte...
Zrovna probíhá velké vinobraní.
Musím jim pomoct.
Všichni místní muži odešli do války,
a nikdo z nich se nevrátil.
Hodginsi… Prosím… Odejdi…
Přijdu později.
Ty mě…
nenávidíš?
Nerozumím, na co se ptáte.
Zklamala jsem vás nějak?
Pokud dělám něco špatně, napravím to! Prosím, jen řekněte, co.
Ne...
Tak to není…
Moje chyba. Řekl jsem, že nejsi jen nástroj.
A stejně jsem tě využil.
Samozřejmě! Jsem vaše zbraň!
Bitva se obrací proti nám.
Co mám udělat?
Majore! Vydejte rozkazy!
Řediteli.
Je to on.
Je to vážně on.
Mluvila jsem s dětmi.
Copak jste ho neviděl?
Ano.
Krom ruky a oka, je i jinak zraněný?
Ne...
Tak… můžu za ním?
Říkal…
že se s tebou nesetká.
Copak výuka ještě neskončila?
Počkám, až skončí…
Tím to není…
Tak počkám do soumraku…
Violet!
Tak… do zítřka.
Jistě...
Půjdu za ním zítra a zkusím s ním promluvit.
Musí tě přijmout.
Znamená to…
Ne, že mě nemůže vidět…
ale říká, že mě nechce vidět?
Proč ne?
To nedokážu vysvětlit…
Říkal, že je to pro vás pro oba lepší.
To tedy není.
Já…
Violet...
Violet!
Až to dokončíš, snadno dopravíme hrozny odsud nahoru.
Vážně nám pomáháš.
Vypadá to, že bude bouřka.
Majore!
Našel jsem ho.
Majore...
Majore!
Promiňte, že jsem přišla až k vám domů.
Majore… když jste přežil,
proč jste mi nenapsal?
Proč jste za mnou nepřijel?
Chci vás vidět…
Chci pokračovat tam, kde jsme přestali…
Začínám chápat,
co znamená „Miluji tě“…
Běž pryč.
Běž pryč!
Počkám.
Počkám tady,
dokud vás neuvidím.
Mě nepotřebuješ.
A… když jsem s tebou, myslím na to,
jak jsem tě s sebou vzal do bitvy, bylas tak mladá…
jak jsi přišla o ruce,
kvůli mým rozkazům…
Majore... Litujete,
že existuji?
Musí vás to, majore,…
bolet…
Rozumím, jak se teď cítíte, majore…
Nerozumím všemu,
ale trochu rozumím.
Ty pitomče!
Vemte si tyhle…
Díky.
Nenašli jsme, kde jinde přespat.
Je to malý ostrov. Hotel tu nemáme.
Violet. Ta paní říkala, že ten maják slouží taky jako pošta.
Aha...
Zase je období, kdy tahle květinka kvete…
„Princovy oči byly jako dva safíry.
Meč po jeho boku byl vyzdoben rudými rubíny.“
Dost jsi se zlepšila ve čtení,
Violet.
Zůstaň po mém boku.
Zůstaň u mě za každou cenu, Violet.
Dobře.
Vy jste z poštovní společnosti v Leidenu?
Hm? …Ano.
Je Violet Evergardenová ta dívka, se kterou jste přijel?
Do vaší společnosti volala nemocnice.
Chlapec jménem Juris je v kritickém stavu…
Juris? Kdo je to?
Jeden z mých…
zákazníků.
Předej jim je v den, kdy odejdu do nebe.
Ano.
Musím se vrátit.
Musím se vrátit do Leidenu.
Violet!
Chceš se vrátit? Je tam bouře.
Žádná z lodí nemůže odjet dřív než zítra ráno.
Nechceš vidět…
Gilberta?
Chci ho vidět…
Chci ho vidět!
Ale…
Přísahala jsem malíčkem!
Slíbila jsem Jurisovi…
A ještě jsem nenapsala jeden dopis…
Ale vrátit se zpátky zabere nejméně tři dny…
- Můžeš jet rychleji? - Jedu, jak to jen jde!
Benedict a Iris zrovna odjeli do nemocnice,
mají s sebou tvé dopisy.
Dobře.
Promiňte…
Jurisi, je tady ta písařka.
Chtěl jsi, aby napsala dopis, že?
Vio... let?
Jsem Iris. Přišla jsem místo ní.
Violet je zrovna daleko.
Konečně se setkala s někým, kdo je jí drahý.
Je s tím, kdo jí řekl „Miluji tě.“?
Ano, přesně tak.
Takže pořád žije…
Dobře.
Slyšela jsem o tobě.
Chceš napsat dopis Lucasovi, že?
Jo...
Co bys chtěl, abych napsala?
Jurisi?
Jurisi!
Jurisi, to je dobré…
Ano! Prosím, spojte mě!
Prosím!
Jurisi! To je Lucas…
Co mám dělat…
s tímhle?
Řekneš „Ahoj.“
Jurisi.
Jo...
Ahoj…
Lucasi...
Jo!
Promiň, že jsem řekl, že nechci, abys přišel…
a že tě nechci vidět.
Promiň.
Omlouvám se.
Proč se omlouváš?
Já…
Bylo mi smutno, když jsem slyšel, že mě nechceš vidět…
ale myslel jsem si, že to tak chceš…
Tak jsem se snažil…
Ale… nemohl jsem si pomoct.
Chodil jsem do nemocnice. Mnohokrát.
A trochu jsem na tebe viděl oknem.
Promiň, že jsem na tebe byl zlý…
Ne...
Vůbec se nezlobím.
Jurisi,
vždycky jsme byli kámoši, že jo?
Tak buďme kamarádi navždycky.
Jo… jo….
Dobře.
Díky…
Někdy se ten příšerný přístroj hodí…
Jurisi!
Nemohla napsat ten dopis…
Ale mohl naposled mluvit s Lucasem po telefonu…
a tak řekl, co potřeboval říct.
„Promiň“ a „děkuju“.
A dopisy, které jsi napsala,
předali rodičům a bratrovi.
„Mami, děláš výborný palačinky.
Kdybych jedl víc zeleniny,
mohla jsi být šťastnější…“
„Tati, moc rád jsem s tebou jezdil na ryby a pod stan.
Mami a tati, jsem moc rád, že jsem mohl být vaším synem.
Mám vás moc rád…
Juris.“
Taky je tu dopis pro jeho brášku.
Pro mě?
Ano.
„Sione,
promiň mi, když jsem na tebe byl zlý.
Ale když ses narodil,
měl jsem obrovskou radost.“
„Díky, že jsem mohl být starším bráškou…
Prožij celý život místo mě…
A postarej se místo mě o maminku a tatínka.
směj se s nimi…
ať tě rozmazlují místo mě.
Můj nejdražší bráško…“
Tvůj starší brácha.
Díky, bráško!
Jsem šťastný.
Mami, tati, taky máte radost?
Ano...
Ano.
Díky, Jurisi.
Říkali, že Juris má radost, že ses setkala s tím,
kdo ti byl drahý.
Zkusíme ho navštívit zítra ráno.
A když nevyjde ven, rozrazím dveře…
a jednu mu vrazím.
- Ne… - Cože?
Pokud jdeme majorovi jednu vrazit, tak já…
- Vio… - Jen žertuji.
Vrátím se do poštovní společnosti.
Zítřejší lodí.
Cože?
Vrátím se a budu psát dopisy.
Mám tam spoustu práce.
Violet...
Major je naživu a v bezpečí…
Myslela jsem, že už ho neuvidím…
Ale slyšela jsem jeho hlas…
Jsem…
To…
To mi stačí.
A je to.
Dobře. Vyzkoušejme to.
Už to jede! Jede to nahoru!
To je úžasné…
To nám vše moc usnadní.
Hele! Ten starej a slečna z poštovního úřadu.
Starej?
Ten stroj postavil náš pan učitel.
- Není to skvělé? - Jo!
- Teda, tam toho ale je. - Udrží to víc?
To je neuvěřitelné.
Paráda. Chci si to taky zkusit.
Úžasné, že?
Ano.
Můžeš to předat panu učiteli?
Tak jo. Dám mu to!
Nashle!
Nemusíš na to být sám.
Všichni mladíci z ostrova odešli.
A mnoho lidí zemřelo ve válce…
Nejspíš je to vina nás všech.
Mysleli jsme si, že nám to usnadní život,
jakmile vyhrajeme válku…
Všichni jsme nesnášeli lidi z Leidenschaftlichu.
Ale...
zranění se nevyhnulo nikomu z nás.
Nikomu…
Pokud máš nějaký domov, měl bys odejít.
Ne. Zůstanu tady.
Už navždycky.
Moc si nám všem pomohl.
Hej.
Už jsi našel
svou cestu na tomto ostrově?
Rozhodně to vypadá jako příjemné místo.
Bratře…
Žiješ si bezstarostný život…
A ani ses neukázal na matčině pohřbu.
Měli tě raději než mě.
Promiň.
No… Violet ten hrob navštěvuje místo tebe.
Chodí tam každý měsíc.
Chtěl jsem se ti omluvit,
kdybych tě ještě někdy viděl…
Ale teď…
mám chuť tě nacpat do pytle
a odtáhnout tě za Violet…
Neměl jsem ji…
tenkrát brát k sobě…
Tak cos chtěl udělat?
Chtěl jsem, aby byla schopná
si život užít, když byla mladší.
aby uměla ocenit
pěkné věci…
aby nechala své srdce
inspirovat krásou…
To vše jsem jí chtěl poskytnout…
Ale...
to je pro tebe. Přečti ho.
Nejdražší majore Gilberte…
Promiňte mi tu nečekanou návštěvu.
Tohle je můj poslední dopis pro Vás.
Jsem dnes naživu
a naučila jsem se mít ráda ostatní
díky Vám.
Děkuji, že jste mě přijal.
Díky, že jste mi četl,
že jste mi ukázal, jak číst, a naučil mě mnoho dalšího.
Děkuji…
Děkuji Vám
za tu brož…
A že jsem
mohla vždy být po Vašem boku…
Děkuji.
Z hloubi srdce…
Děkuji, že jste mi věnoval své
„Miluji tě.“
Slyšet ta slova od Vás
bylo v mém životě jako vidět světlo majáku…
Protože jsem poznala, co znamenají slova „Miluji tě“…
chtěla jsem Vám říct, že Vás miluji…
Majore...
Děkuji.
Děkuji Vám…
za všechno.
Pro každého je těžké být k sobě upřímný.
Ponesu jméno naší rodiny.
Buď volný…
Jdi.
Violet!
Majore…
Gilberte...
Majore!
Violet!
Majore.
Violet.
Už nejsem tvůj pán ani nadřízený důstojník…
Ublížil jsem ti.
Nejsem tak milý, jak si myslíš.
Nejsem dobrý pán. Nejsem dobrý člověk.
Nezasloužím si tě.
Přesto…
přese všechno…
Tě miluji.
Já…
Zůstaň se mnou, Violet…
Já…
Majore...
Já…
Violet...
Neplač…
Vidíš? Taky budu plakat…
Chci ti otřít slzy…
Prosím, podívej se na mě…
Já…
Majore…
Miluji tě, Violet…
Vždycky jsem ti to chtěl říct…
Po tom, co dokončila všechnu svou práci,
odešla z poštovní společnosti, kde pracovala
a převzala poštovní úřad na majáku na ostrově.
Později se poštovní úřad přemístil na hlavní třídu.
Telefony se staly běžnými, a práce písařek zastarala.
Ale určitě napsala spousty dopisů
pro lidi, kteří tu žili.
Jinak…
Tuhle známku vydal Vzpomínkový fond Poštovní společnosti CH.
Prodává se jen na tomto ostrově.
Ostrov drží rekord jako místo
s nejvíce odeslanými dopisy na osobu ročně.
Před dávnou dobou ženy zastávaly práci jako písařky.
Bydlela zde jedna slavná písařka,
kterou měli všichni rádi.
Jmenovala se…
Violet Evergardenová.
Moje prababička
si od ní taky nechala napsat dopisy.
Když jim to nemohu říct osobně,
možná bych jim mohla napsat dopis…
Také jim chci říct o svých pravých pocitech…
Lidé, kterým chci napsat
o svých pocitech, jsou tu jen teď…
Tati...
a mami…
Díky.
„MILUJI TĚ“
VIOLET EVERGARDENOVÁ
Překlad titulků: Alena Novotná