До речі, можеш пишатися.
Два бажання ти вже здійснив.
Вона, звісно, не хоче, щоб ти знав.
Погана прикмета. Але пофіг.
Три бажання, перш ніж я зав'яжу ці три вузли.
Хороший чоловік.
Як ви тут?
Здорова дитина.
Гей.
Господи.
Але Еммине третє бажання – єдине, яке ще не здійснилося.
Господи, прости.
Як я її втратив?
Це не дитина.
Що сталося?
Я Вільям. Вільям Вілер.
Читав, як твоя дружина народила в метро.
ЖІНКА НАРОДИЛА В МЕТРО
Я знайшов тебе через соцмережі.
Фотки, які ти постив.
Ранки в парку.
ЕММА: Я ВЖЕ ЗА НИМ СУМУЮ
- Програміст? - Ага.
Сто людей із сотнею комп'ютерів
працюватимуть день і ніч.
Невпинно.
Ось, бачиш? Їх нема.
НЕХАЙ ЯНГОЛИ ПРИХИСТЯТЬ МАЛЕЧУ
Хто такий Дитсадок? Нащо таке писати?
Я хотів побачити малого.
«Попався».
Напис у повідомленні.
Жодна з жінок ще не знайшла свою дитину.
Поїдь до Браяна на могилу.
Вільям Вебстер Вілер. Має будинок у Форест-Гіллс.
МАПА ДЕРЕВ НЬЮ-ЙОРКА
Цей район у Квінзі колись називався Маленька Норвегія.
В одній норвезькій галереї є голе фото твоєї дружини.
Моя сім'я з Норвегії.
Яхтинг у нас у крові.
Колись давно, певного дня,
а саме 5 липня 1825 року,
52 чоловіків і жінок вирушили з Норвегії
на вутлому судні на ім'я «Реставрація».
Ці іммігранти прагнули релігійної свободи від переслідувань
і взяли курс на Америку.
Подорож не просто неймовірна,
а неможлива.
Як же тоді вони дісталися суші?
Не без допомоги, ось як.
КІНЕЦЬ БЛИЗЬКО
ПІДКИДЬОК
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ВІКТОРА ЛАВАЛЯ
І коли друзі побачили істинного мене,
то дали мені моє справжнє ім'я.
Насправді, Аполло, ти його вже знаєш.
Як я можу його знати?
«Плани на вечерю?»
«На сьогоднішню страву надихнув малюк Браян.
Варені овочі!»
Ти Дитсадок.
Ми. Дитсадок – це ми.
Десять тисяч людей на одне ім'я.
Ти... Ти вбив дочку.
Я зробив вибір заради своєї сім'ї.
Найважчий вибір з усіх можливих.
Ні. Що ти зробив?
Я викликав кавалерію.
Хтось іде.
Ти зробив, як я просив?
Моя Ґрета повернеться? Моя Ґрейс?
- Де моя сім'я? - Хтось іде.
Ти мав привести їх до мене.
Хтось іде!
Я попросив про просту послугу, Аполло.
Це на твоїй совісті, не моїй.
Оце так!
«Якось чоловік і жінка мріяли про дитину».
«Горе тобі!
Я проклинаю тебе!»
Чорт!
Кел, він не той, хто ми думаємо!
Ні.
Де ви? Де...
Де ви всі?
Ні.
Кел!
Ґейл!
Ґейл.
Можна я теж почитаю?
Ґрето.
«Сопілка щебече, співає, мов птах.
Дитя не зачахне у них на руках».
Я вбила її.
Ґрета була б жива, якби я не покликала її назад.
Вона допомагала виводити дітей.
Кел.
Кел!
- Усі тут? - Усі, хто вижив.
- Ти не поранена? - Добре, іди з нею.
- Я не лиходій! - Чорт!
- Я знаю... - Стій. Не можна ризикувати.
- Дайте мені все пояснити! - Треба забиратися з острова.
Ну будь ласочка.
Ви не постраждали?
- Ні. Бери її за руку. - Добре.
Хіба ви не хочете погратися?
Тоді біжіть, поросятка.
Тікайте!
Біжіть!
Добре.
Затамуй дух.
Усе добре.
Ходімо.
Добре. Тепер потихеньку йдемо.
Не може бути. Просто не може бути.
Це дурість, Кел. Нам що, туди спускатися?
Назад іти не можна.
Усі готові?
Я візьму її, добре?
- Я не можу втратити ще одну. - Знаю.
- Не можу. - Я знаю. Не втратиш.
Чуєш? Довірся мені.
Швидше, у нас немає часу.
Я вже йду!
- Де ви? - Добре.
Обхопиш мене ногами.
- Готова до пригоди? - Ні.
Отак, молодець. А тепер спускаємося. Готова?
Тримайся міцно.
Чорт.
Добре. Ти, головне, тримайся міцно-міцно.
Тримайся за мене. Добре. Отак, молодець, не відпускай.
Ти молодець.
Не зупиняйтеся.
Майже спустилися.
Повертається!
- Мамо! Ні! - Я тебе тримаю.
Кел!
Спускайтеся!
- Добре, спускаємося. - Не зупиняйтеся!
Униз, швидше!
Аполло!
Гей!
Ви, ідіть сюди!
Ви повинні її спіймати.
А ти маєш мені вірити, добре?
Заплющ очі й довірся мені.
Ти вмієш літати, ти супергероїня!
Я тримаю.
Емма.
Прокидайся.
Пора прокидатися.
Усе добре.
Прокидайся.
Ти зможеш.
Ти супергерой.
Ти не бачиш. Але побачиш.
Боже.
Емма. Чорт.
Я ж казала, що в нас є флот.
Ходімо, в нас обмаль часу.
Він пішов добити будівлі.
Вирішив, що ми тут у пастці. Ходімо.
Ходімо, кажу!
Мерщій, усі на борт!
Топай. Притримай мені там місце, добре?
Допомогти тобі? Отак.
Чорт.
Дякую, Аполло.
Ти хороша людина.
- Кел, треба йти. - Аполло.
- Ти з ними не попливеш. - Що?
Я допоможу тобі дістатися човна. Довірся мені.
Рушайте. І не озирайтеся.
Дякую, Кел.
- Кел, чому ти лишилася? - Треба декому відвернути увагу,
щоб траулер відійшов якнайдалі.
Але вони вже відчалили.
Здоровань уміє плавати.
Люди кажуть, що ми відьми.
Може, тому, що ми справді робили, здавалось би, неможливе.
Коли треба рятувати того, кого любиш, ти стаєш іншим.
Трансформуєшся.
Єдина справжня магія, Аполло, –
це те, на що ти готовий заради тих, кого любиш.
Коли я востаннє бачила Емму,
вона відпливала по цій річці на човні шукати твого сина.
І я тобі кажу: там, посеред ріки, ця жінка...
Вона сяяла.
Мама йде по тебе.
Забираймося звідси.
- Сідай швидко. - Знаєш міф про Каллісто?
Так, там... Зевс перетворив
її з сином на сузір'я – Великий і Малий Віз.
Так, хепі-енд цілком у дусі грецьких міфів.
Тепер там, на небі, Каллісто навіки зі своєю дитиною.
Вона її завжди бачить.
Знає, що дитина в безпеці під її пильним наглядом.
Я втомилася. Я хочу знов побачити свого хлопчика.
- Що? - А ти...
Аполло, ти мусиш знайти дружину й нарешті повірити.
Добре, але як мені її знайти?
«Браян у лісі», – так вона сказала.
В усьому Нью-Йорку є лише один ліс.
Аполло!
Це ти?
Тільки не кажи, що ці шльондри тебе покинули.
Он вони.
Ще.
Рушай, Аполло.
А ти що робитимеш, Кел?
Виграю тобі час.
Як?
Покажу йому кігті.
Добре.
Давай, Кел.
Вона моя!
Попалося, поросятко.
Вона тебе вб'є.
Я не дам їй такої радості.
«Діти — це втілені мрії людей.
Проте мрії — улюблена їжа фей.
Дитя спить, а феї глядять у вікно
І плачуть: яке ж миловидне воно.
"Ти наша, дитино. Іди-но до нас".
У спальні вікно відчиняється враз.
Батько і мати в глибокому сні
На ліжку лежать, немов у труні.
Я бог Аполлон.
Вони й не помітять, що замість дитини
В колисці – холодне,
бездушне створіння.
А в лісі – гульба. Між ялин на помості
Танцюють, співають розряджені гості.
Сопілка щебече, співає, мов птах.
Дитя не зачахне у них на руках.
Не знатиме старості, жалю чи горя,
Допоки у небі виблискують зорі.
Феї обіймуть дитя пречудове
І вже не повернуть.
Чорт.
Скупають в любові».
Я йду по тебе.
«Купають у сутінках.
Ховають обманом.
У лісі як вдома,
у дикім краю».
Ми. Дитсадок – це ми.
Десять тисяч людей на одне ім'я.
Розкажіть мені про свою подорож.
Розкажіть про шлях свого життя –
і я скажу, хто ви.
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов