DRAGOSTE MODERNĂ
- Dle Hugh, puteți să vă urcați pe masă? - Nu.
Ați face-o pentru o acadea?
Prin gaură, foarte ușor. Așa.
- Cum se simte John? - Excelent, mersi. Da.
- Ce? - A urcat.
Glumeam.
Da?
Dnă dr. Curran? Am o mamă la telefon cu un copil de patru ani cu febră.
Știu că e târziu. I-am spus că încerc, totuși.
- De ce eu? - Sunteți singura care mai e aici.
Aș putea-o amâna până mâine-dimineață.
Sigur nu e ceva grav, nu e chiar atât de mare.
- Cât de mare e? - Așteptați.
- Treizeci și nouă. - La naiba!
Trimite-o înăuntru.
Aici aveți o rețetă pentru antibiotice, doar ca să stați liniștită în weekend.
Doar dacă febra nu-i scade cu paracetamolul.
Sunt prin preajmă. Sunați-mă dacă vă faceți griji.
Aveți numărul meu. Pa-pa, puișor!
- Noapte bună, Loreen. - Noapte bună, dr. Curran.
Nu, haide, fato. Haide!
Te rog!
Fir-ar să fie de viață!
ASISTENȚĂ RUTIERĂ
Nu trebuie să ne mai vedem așa.
- Nu pot să nu te sun. - Nu pot să nu răspund.
Te am pe apelare rapidă.
Așa-ți trebuie! Ai mașină sport veche de 30 de ani și o conduci doar când ai chef.
Mașinile astea vor să fie conduse, dnă dr. Curran.
O scot doar când e vreme bună. Are gaură în acoperiș.
Ridică-i capota.
Ce mai face mama ta, Jerry?
Știi tu, nimic nou. Noul cămin îi priește.
Transmite-i salutările mele. Zi-i că trec în weekend pe la ea.
- Vizitele tale înseamnă mult pentru ea. - Îmi place s-o văd.
Deci, ce părere ai?
Îmi pare rău să-ți dau vestea. Mașina ta e pe moarte.
Îi trebuie doar dragoste și grijă.
Are 40 de ani. E mai tânără decât mine.
Și decât tine.
Da. În ani de-ai oamenilor, poate.
Dar, în anii mașinilor, e prea tânără să fie clasică
și prea bătrână să fie practică.
Are doar o criză a vârstei de mijloc. O să-i dau niște Xanax.
Din păcate, mașina asta trebuie să facă ultimul drum spre fier vechi.
Niciodată. Chestiile astea chiar pot reveni la viață.
Da, și între timp devii falit.
Cele mai bune două zile cu o mașină de epocă
sunt ziua în care o cumperi și în ziua în care o vinzi.
Între ele, e doar o mare bătaie de cap.
Trebuie să renunți la ea. Nu e unul dintre pacienții tăi.
Să văd dacă am altă curea de ventilator.
PE UN DRUM CU SERPENTINE, FĂRĂ CAPOTĂ
- M-am întors. - Bună, mamă.
- Unde ești? - În sufragerie.
Ai făcut un desen cu tata, așa cum te-am rugat?
Da, și v-am desenat și pe tine și casa.
- I-ai făcut urechi mari? - Da.
Bine, ia să văd.
Ăsta îmi place cel mai mult.
Asta ești tu, culegi un măr din copac pentru salată.
- Ești ca Eva. - Măr...
- Eva. Ești ca Eva. - Nu.
- Felicitări pentru desenele minunate! - Desene.
- Pentru tort și desene. - Pentru mica mea artistă.
Stai să văd cum mă înțeleg cu părinții lui mai întâi, bine?
- Da. Sigur. - Ce mai face sora mea?
Distruge bucătăria făcând un „tort”.
- Bună, soră! - Salut, surioară!
- Trimite-mi o scrisoare. - Îți trimit niște tort.
Ce fel de tort?
Bine. Trebuie să fug.
Eu și Connor mergem să bem ceva. Scrie-mi. Te iubesc.
Și eu. Vreau să aflu mai multe despre el.
Ai vrea să... Bine.
Abonamentul la sală, tăiat. O să alergăm pe stradă.
S-a făcut.
Și așa ajungem la Stag.
Nu e nicio cheltuială cu mașina. O folosesc rar.
Ți-am văzut chitanțele de la card.
Ai cheltuit 1.200 de euro anul ăsta pe avarii și piese.
De ce te uiți pe chitanțele cardului meu?
Tu mi le-ai dat, pentru impozite. Cu plăcere, apropo.
Da, mersi. Și barca ta? Am putea primi vreo două mii pe ea.
Bine.
Nu!
Haide.
Dragostea mea, nu din nou, te rog.
Te rog!
Fir-ar să fie!
Îmi schimb numărul până scapi de chestia asta.
DE VÂNZARE (086 814 6304)
Alo?
Da.
Scuzați-mă. Da.
Da, o vând cu cinci mii.
Sigur. Suntem acasă tot weekendul, dacă vreți să treceți.
Da? Bine. Vă trimit un mesaj cu detaliile.
Mulțumesc, la revedere.
Poate am găsit un cumpărător pentru mașină.
Încă unul. Grozav.
Puteai s-o vinzi de cinci ori până acum.
- Cafea? - Da.
Frânele sunt lente. Trebuie să fiți vigilent, să anticipați lucrurile.
La mecanismul de direcție,
bucșele sunt destul de uzate, deci e ca și cum ați conduce un cart.
Trebuie să le reparați, dacă o cumpărați.
Dar probabil că n-o veți face.
Vă pricepeți la mașini pentru o femeie.
Trebuie să vă măsurați tensiunea arterială,
fiindcă aceste mașini au fost concepute pentru cineva mai tânăr.
Îmi cer scuze.
Soția și fiicele mele nu sunt deloc interesate.
Dar eu și fiul meu reparăm toată după-amiaza, în fiecare duminică.
Soțul meu m-a învățat tot ce știu despre mașina asta.
Înțeleg. Și el e un entuziast?
El? Nu. Primul meu soț.
A cumpărat mașina când era student.
Da, a economisit fiecare bănuț, a avut două slujbe la facultate.
A vrut s-o înțeleg, înainte să mă lase în preajma ei. Sau pe oricine altcineva.
Dacă ați fi dispusă să lăsați la...
4.700 de euro, ne-am putea înțelege. Ce ziceți?
Serios?
Sunteți sigură că vreți s-o vindeți?
Da.
Ce caută aici mormanul ăsta de fier vechi?
- „Fier vechi”? - Îți dau 10 șilingi pe ea.
Da, nu fi neghiob. Asta a fost cândva o mașină grozavă.
Seamănă cu omul care îți cumpără mașina?
Nu, draga mea. Ăsta e omul rău de la fiare vechi.
- Cumpărătorul meu e chiar amabil. - Slavă Domnului!
Vindeți Priusul?
Nu.
De fapt, mă gândesc să vând Stagul.
- Se dezmembrează. - Vinzi mașina tatei?
Nu, până nu vorbesc cu tine.
Dacă vrei, o păstrez pentru tine. Doar că...
Se strică de fiecare dată când o folosesc.
Trebuie să cheltuiesc mii de euro s-o țin funcțională.
- Și nu avem garaj. - Presupun că da.
Iubire, ești de acord cu asta? Haide.
Ți-am trimis un e-mail, nu l-ai primit.
Bine! Iubesc mașina aia. Dar înțeleg perfect.
- N-ar trebui să se facă bucăți pe stradă. - Ești sigură?
Da.
E ora de culcare, domnișoaro. Salut, fată!
Salut, Niall. Uitați-vă la voi. Maimuțica.
E nasol acasă fără tine.
- Mai dormim de opt ori. - Apropo. Haide.
- Cum spui? Noapte bună! - Noapte bună.
Noapte bună, Shannon. Ne vedem peste câteva zile.
Vin să-ți citesc o poveste.
- Trebuie să văd un episod din The Crown. - Nu ție.
Asta sigur o să mă adoarmă.
El mă pune s-o vând.
Are dreptate. Așa e înțelept.
Tata mi-a spus să nu dau prea multă importanță lucrurilor.
E o mașină. Contează ce am făcut în ea.
Acele amintiri sunt pecetluite în noi pentru totdeauna.
Da. Și s-ar putea să nu se vândă.
Tipul a zis că o să mă contacteze
după ce se consultă cu soția lui, deci poate că nici nu se vinde.
Nu înțelegi pe deplin.
Mai sunt 15 ani până o trimitem pe Melissa la facultate.
Îmi pot imagina prin ce treci.
Dar apelurile prin Skype din fiecare seară
fac despărțirea și mai dificilă.
Telefoanele erau mai bune.
În ciuda tuturor progreselor, secolul XXI doar încurcă lucrurile.
Da. Eu am vorbit cu mama doar de câteva ori în patru ani de facultate.
Era mai bine.
Nu știu. Poate că plângea singură.
Generația ei era mai puternică.
Dacă o să-mi fie dor de Melissa unu la sută din cât mi-e dor de Shannon,
- ... o să fiu distrus. - Serios? N-o arăți.
Nu putem fi amândoi niște smiorcăiți.
Nu m-am smiorcăit nici măcar o dată. Sunt doar îngrozitor de singură.
Nu le-aș arăta niciodată fetelor asta.
Știu.
Îmi pare rău.
Doamne, nu face asta! Nu, te rog.
Bine, îmi pare rău. Eu doar...
- ... încercam să ajut. - Scuze.
Spui că ești îngrozitor de singură,
iar când încerc să-ți arăt că nu ești, mă alungi ca pe un țânțar.
Bine, te văd. Ești aici, lângă mine.
Doar că nu simt nevoia ca tu să fii intim. Asta e tot.
Dacă nu te pot repara cu afecțiunea intimității, ce rost are?
Să mă repari? Nu e un cântec pop.
- Nu sunt stricată. Doar... - Ce?
Mă pui să fac ceva ce nu vreau să fac!
- Iar e vorba de afurisita de mașină? - Da! Poate!
A fost îngrozitor să-i zic lui Shannon despre asta.
Atunci n-o vinde... Doamne, încercam doar să evit falimentul familiei.
- Dar nu dăm faliment. - Doamne!
Pe bune? O să stai bosumflat?
Nu stau bosumflat.
Mă gândesc la alte posibilități de a economisi.
Acestea au fost știrile principale la Ora Prânzului Live la Radio Dublin.
Aici este o zi frumoasă de iarnă
și suntem încântați de schimbarea vremii.
Iar copacii își recapătă culoarea, în sfârșit.
Da, asta cu siguranță ne încălzește inima, Louise.
Alo?
Batem palma, dacă n-ați vândut-o încă.
Grozav.
Soția mea spune să fie ultima.
Știe de cât timp caut un Stag,
așa că mi-a făcut o concesie.
Da. Felicitări! Un cadou de Crăciun anticipat pentru dv.
Vreți să veniți sâmbătă? V-o pregătesc până atunci.
- Prin ordin de plată e bine? - E-n regulă.
Vă trimit detaliile prin mesaj.
- Pe curând! - Bine.
Deci Shannon se vede cu cineva. E canotor.
Studiază medicina. Arată și bine.
Dar nu chiar așa de bine încât să-l păzească de altele.
E un triumf personal al meu că s-ar putea să fie doctor.
Vine acasă peste cinci zile și efectiv abia aștept.
Chiar vorbeam cu Niall zilele trecute.
Suntem așa slabi de înger în generația noastră!
Plângem la poarta școlii,
mamele se susțin prin mesaje ca să facă față anxietății despărțirii...
Este ridicol.
Niall nu arată nicio emoție. Așa e firea lui.
Vești importante.
Vând mașina și asta-mi frânge inima.
Din cauza facturilor.
Se învechește, iar eu nu mă îmbogățesc.
Nu pot vorbi cu tine acasă sau la cabinet.
Lumea m-ar crede nebună.
Dar aici? Cui îi pasă?
Aproape că-ți simt prezența.
Primesc cinci mii pe ea,
nu știu dacă m-ai ucide pentru că am lăsat-o la prețul ăsta,
dar e bine pentru cât valorează modelele astea în ziua de azi.
Știu că ai băgat mulți bani în ea.
Am folosit-o cu vârf și îndesat, nu-i așa?
N-o să uit niciodată prima zi în care ai apărut în ea.
Te cunoșteam de un an și credeam că ești nebun să cumperi o mașină sportivă.
Doi studenți faliți.
Luăm prânzul la cantină sau în oraș?
Cantina o să te omoare.
- Deci în oraș. - Da.
- Mergem cu mașina? - Ce să facem?
Mergem cu mașina?
Luăm mașina?
Ce?
- Ai cumpărat mașina asta? - Da!
- Glumești? - Nu.
De ce ai cumpărat o mașină sportivă?
Până am urcat în ea.
Doamne!
- Pot să încerc și eu? - Nu.
Nu schimba prea devreme. Așteaptă până ajunge la linia roșie.
Da.
- Așa e bine. - Să schimb iar?
Sigur, schimbă iar.
E punctul optim, 100 km/h.
Ne-am dus peste tot cu ea.
Doamnelor, măresc viteza la 100 km/h.
Baticurile sunt pregătite?
A fost martoră la toate lucrurile bune din viața mea.
Una dintre primele amintiri cu tine e când ai zis că-ți place checul Battenberg.
- O să zici că am inventat asta. - Că am inventat Battenberg?
Nu, că eu am inventat acea amintire.
Nu, îmi place checul Battenberg, e ca o tablă de șah mică.
Atunci, de ce te plângi?
Pentru că e dezgustător, dar îmi place cum arată.
- Înțeleg, îți plac doar culorile. - Îmi plac rozul și galbenul.
- E un „da”? - Da.
Îmi pare rău! O femeie însărcinată!
Nu încetini. Niciodată n-avem ocazia să mergi atât de repede.
Ce bine conduceai când era nevoie!
- Ai grijă. - Da.
- O țin bine. - Da?
Cel mai bine ar fi să...
- Așa. - Hei. Bună.
Vrei Joe Jackson sau Van Morrison, iubito?
- Wiggles. - Van Morrison să fie.
- Vrea The Wiggles. - Sigur nu vrei Days Like This?
Nu! Tu vrei Days Like This.
Pentru că am auzit The Wiggles doar de zece ori în dimineața asta.
Pui mereu ce-ți place ție. Trebuie s-o întrebi ce preferă ea.
Am stabilit clar că-i plac The Wiggles.
Vreau s-o expun la muzică bună, ca să aibă bun gust.
Asta nu funcționează niciodată.
O să-i placă muzica de la polul opus. E dovedit științific.
Probabil că așa e. Dacă vrem să asculte Van Morrison,
ar trebui să-i punem Michael Bublé.
Cine e Michael Bublé?
Shannon adora după-amiezile când veneai s-o iei cu mașina.
Tatăl cel mișto.
- Bine. Pa! - Pa!
- Să conduc eu? - Nu. Vreau eu.
Bine.
Și vremurile rele.
Vremurile cu adevărat îngrozitoare.
AMBULATORIU
Crăciun fericit!
- Ăsta? - Îl ții bine?
Nu.
- Îl ținem noi. - Îl iau eu.
- Îl ținem. - Dă-i drumul!
Sunt recunoscătoare că am petrecut acel Crăciun împreună.
Sunt bine.
Și eu?
Shannon. Da.
- Avem un copac cu o maimuță în el. - O față dulce de maimuță.
Cântă-ne un cântec.
Să ai un Crăciun fericit
Inima să-ți fie ușoară
Nu ți-e frig niciodată. Nu-mi vine să cred că ți-e frig.
Aici.
Shannon m-a ajutat atât de mult după aceea!
Cum a putut mai bine.
Fac eu cina diseară.
Grozav.
Ce gătești?
- Lazane? - Bine.
Și câteodată nu putea.
Așa că mă tem că n-o să pot să-ți mai vorbesc ca acum.
Crezi că o să pot?
Crezi că e ca o meditație?
Că o poți face oriunde?
O să-l cunosc pe prietenul lui Shannon în vacanță.
Vreau să-ți povestesc totul despre el.
Oricum, te iubesc și mi-e dor de tine.
Amândouă simțim asta.
Nu există nicio zi în care să nu mă gândesc la tine.
Așa sună motorul.
Scuze că am întârziat.
Superbă.
- Aveți ordinul de plată? - Da.
- Așa. - Poftiți.
- Mulțumesc. Da. - Sunt toți, 4.700.
- Cred că trebuie să... - Frânele sunt lente și...
Se schimbă greu din a doua în a treia.
La viteză mai mare, nu în oraș.
- Mulțumesc din nou. - Cu plăcere. Bine.
Plecăm. La revedere!
Acum de ce nu te strici, iubito?
Deci am vândut barca.
Bine, cât ai luat pe ea?
- Trei mii și jumătate. - E grozav.
- Ești bine? - Da, sunt bine.
Asta trebuia făcut, cu siguranță.
Nu trebuia să-ți port pică pentru că mi-ai cerut s-o vând.
Ar trebui să te răsplătesc că ne ții familia pe linia de plutire.
Nu-i așa?
- Mașina aia mă ținea pe loc. - Cum adică?
E ca o mașină a timpului, știi?
Când urc în ea, efectiv mă transportă
și...
uneori chiar vorbesc cu el.
Și îmi pare rău pentru asta.
Cum adică, vorbești cu el?
Ca și cum ar sta lângă mine.
Se întâmplă doar când sunt singură.
- De ce nu mi-ai spus asta înainte? - N-am vrut să crezi că sunt nebună.
Sau că...
sunt prea implicată în trecut,
sau că...
încerc să-l mențin viu sau ceva.
Nu cred că poți controla lucrurile astea.
Am un pulover al lui în spatele dulapului pe care-l țin într-o pungă.
Și, uneori, îl scot și-l miros,
și e ca și cum ar fi în cameră cu mine și m-ar îmbrățișa.
E ceva greșit? Vrei să mă părăsești?
Pentru unii oameni care-i pierd pe cei dragi...
poate fi o adevărată provocare să-i țină în viață.
Se vindecă repede și își continuă viața și se simt îngrozitor din cauza asta.
Pentru alții, e la fel de greu să-i țină morți,
nu-i lasă în pace tot restul vieții.
E dragoste și durere, iubito.
Nu există reguli.
Te deranjează că Michael este încă atât de prezent în viața mea?
Îl iubeai atunci când a murit, nu?
Dragostea rămâne la nivelul acelui moment.
Durerea se estompează, să sperăm, la fel și amintirile, dar dragostea...
Știam cât de mult îl iubeai când m-am implicat.
Sunt adult.
Dar știu și cât loc e la tine.
Asta m-a atras la tine.
Faptul că inima ta e cel mai mare loc în care am fost din toată lumea.
Știam din modul în care te comportai. Cu părinții mei, cu pacienții, cu fetele.
Și, dacă primesc o părticică din ea...
e mult mai mult decât m-am așteptat în viață.
Vorbești serios?
Eu am în birou o ceașcă, ciobită și spartă, care a fost a mamei mele.
O văd la fereastra casei,
cum umplea la nesfârșit cești de ceai de mentă, când eram mic.
Nu știu de ce, dar... mă transportă în timp.
Uneori îmi place să beau din ea.
E ca și cum aș pupa-o.
Cum de am avut atât noroc de două ori în viață?
Eu sunt recunoscător că am avut o dată.
Pot să-ți spun ceva?
Mai știi ziua aia, când ți-am zis că conduceam...
și am închis ochii și am dat drumul volanului?
Sunt destul de sigură că cineva a apucat de volan
și m-a readus pe șosea.
Ca să vin la tine.
Bine.
Ce mai faceți?
- Dv. ce mai faceți? - Excelent, aveți un minut?
Da.
Bună! Crăciun fericit!
- Crăciun fericit, iubito! - Ce se întâmplă? Credeam că ai vândut-o.
- E o poveste lungă. - Deci, ce s-a întâmplat?
Niall și-a vândut barca și a folosit banii ca să cumpere mașina înapoi.
- Sunteți așa țicniți! - Da.
Haide. Pune-ți centura. Să mergem!
- Ești gata? - Da.
Eram pregătită pentru un drum plictisitor cu trenul.
- E cea mai tare surpriză. - Da, la naiba cu trenurile!
Drumul deschis, nu?
Mai bine pune-ți o căciulă de lână, o să fie răcoare.
Probabil o să facem pană și s-ar putea să ne rătăcim.
Mai știi ce spunea tatăl tău?
Da.
Ne rătăcim împreună.
Să-i dăm drumul!
L-am ascultat tot semestrul.
Cunoști albumul ăsta?
O să fie zile ca asta
Când nu se plânge nimeni O să fie zile ca asta
Ca schimbarea canalelor
Mama mi-a spus că o să fie zile ca asta
O să fie zile ca asta
Subtitrarea: Iulia Rolle
redactor Robert Ciubotaru