Moderne kjærlighet
Ta meg som jeg er, uansett hvem jeg er
HVEM ER DU?
Hvem er jeg?
Jeg er vanskelig å beskrive.
Alle er vel vanskelige å beskrive?
Men jeg er veldig vanskelig å beskrive.
Fordi jeg har en liten...
...ting. Det er en liten ting.
Ingenting mer. Ikke noe stort.
Det vil si, den er litt stor, avhengig av hvordan du ser på den.
Den er ikke bitte liten, men ikke enorm. Det er en ting. Det er alt.
Men hvordan skal jeg fortelle deg om den?
Vil du vite hvem jeg er? Dette er meg:
Jeg var i en matvarebutikk for noen år siden. Jeg så etter fersken.
Jeg måtte bare ha fersken.
Du vet hvordan du våkner av og til og er helt gal etter fersken?
Slik.
Og jeg glitret.
Bokstavelig talt,
da jeg som butikkantrekk denne morgenen hadde valgt
en paljettbluse jeg elsker
og som jeg aldri finner den rette anledningen for.
Den passet til humøret mitt.
Jeg var i veldig godt humør.
Og det er på en måte problemet.
Og da jeg ikke trodde humøret mitt kunne bli bedre, så jeg...
...grønnsaksdisken.
Min angivelige leting etter fersken var egentlig en leting etter eventyr.
Kanskje til og med kjærlighet.
Jeg visste det bare ikke da.
Hvis du kan finne kjærligheten i en butikk tidlig om morgenen,
vet du at den er ekte. Ingen er her for å sjekke.
Ingen ser etter et enkelt ligg, en engangsaffære.
Mennene er ikke overmodige på grunn av alkohol eller dop.
De er ekte vare her.
Og hvis du ikke får napp, trenger du ikke å luske av gårde i natten,
tomhendt som en taper. Det er en butikk.
Du kan fremdeles gjøre et varp.
Jeg liker mine faste og saftige.
Og uten merker.
Hva leter du etter?
Jeg fikk så lyst på fruktsalat.
Men ikke ferdiglaget. Superfersk.
Ikke sant? For det går så mye til spille.
Du må kjøpe én av hver,
og innen du vil ha fruktsalat igjen,
har alt blitt litt råttent.
Min samvittighet lar meg ikke lage fruktsalat bare til meg selv.
Med mindre
du har flere barn som løper rundt, og en kone som også kan spise frukten.
Har du kone og barn som kan spise frukten din?
- Jeg? Nei, det har jeg ikke. - Ikke?
Ikke jeg heller.
Er det det du leter etter?
Det er vel det? Etter hvert.
Jeg mente ferskenen.
Å ja. Ferskenen.
- Akkurat. - Ja. Nei.
Kom absolutt for å kjøpe fersken.
Ja visst.
Alt i orden?
Du virker hyperenergisk.
Sikkert all kokainen jeg tok i morges.
Hva?
Nei da. Jeg har vært oppe i noen netter. Tre netter, faktisk.
Har du en deadline, eller noe?
Nei, jeg bare...
Av og til er livet for interessant til å sove det bort.
- Skjønner du? - Si det til bjørnene.
Men det er greit å vite det andre også.
Hva da?
At du vil ha de tingene. Mann og barn.
Hvorfor det?
Det er bare greit å vite når du skal på date med noen.
Ja, det er nyttig.
Så hvor skal vi?
Hvor som helst. Med deg.
- Mener du det? - Ja.
Du har bare lyst opp dagen min.
Jeg var trøtt og sliten, våknet opp nedslått og retningsløs,
og så kommer Rita Hayworth bort til meg på matbutikken.
Du gir ikke slipp på noe slikt med mindre du er dum.
Jeg elsker deg.
- Hva? - Jeg elsker måten du snakker på.
Takk.
Og takk for at du kom hit i dag.
Bare hyggelig.
Så vi sees torsdag kveld.
Perfekt.
Vet du...
Plutselig virker ikke jobben så interessant.
Vil du spise frokost med meg?
Vi møttes nettopp.
Du skal på date med meg.
Ja, men date er middag. Frokost er intimt. Det er noe annet.
Frokost er sovesveis og trøtte øyne...
Ingen sminke, grelle lys. Det kan gå fryktelig galt.
Det kan middag også.
Det er det alkohol er til for.
Hva med kaffe?
Kaffe kan jeg klare.
Greit.
Kan jeg kjøpe en scone?
Nei, det er frokost.
Vi sees på torsdag.
Greit, nok. Dette er ikke La La Land.
Jeg er lykkelig, men virkeligheten finnes fremdeles.
Du skjønner hva jeg mener.
Åndsverksaken.
Minn meg på det?
Rapperen som saksøker guttegruppen for en snutt de aldri betalte for.
Ja. Jeg vet at en rapper saksøker et band.
Det er så bakvendt. Vil de ha meg på saken?
De insisterer på det nye stjerneskuddet.
- Brukte de det ordet? - Selvsagt.
Jeg var stjerneskuddet før du kom.
Og se på deg, som en oransje katt som har fått fløte.
Du ser ut som Rita Hayworth.
Du er den andre som sier det til meg i dag.
- Hvem andre sa det? - En fyr.
Hyggelig fyr?
Veldig hyggelig.
Hvor møtte du ham?
Sent et sted, antar jeg, siden du kom vandrende inn hit klokka ti.
Og du ser ikke ut som du har vært hjemme siden i går kveld.
Matbutikken. I morges.
Hva? Hvem får seg en date på matbutikken?
Jeg var ved ferskvaredisken,
han i frukt og grønt. Vi visste at det var kjærlighet.
Kanskje vi kan få møte denne.
Jeg trodde du var sammen med den musikeren?
Jeg var det. Vi passet ikke sammen.
Du er altfor kresen.
Personal ba meg snakke med deg.
Du har vært borte i fire av 20 dager. Forrige måned, angivelig.
Ja, jeg har irritabel tarmsyndrom.
Så leit å høre.
Men det spiller ingen rolle hvor god du er i jobben,
jeg kan ikke forsvare flere dager borte til sjefene våre.
Jeg vet det. Jeg er på saken.
Bra. For jeg vil ikke miste deg.
Du begynte nettopp, og jeg liker deg litt.
Jeg liker deg litt også.
Drinker senere? Du kan fortelle om ham.
Avtale.
Og her begynner problemet.
Jeg vet ikke hva som utløser det.
Blodsukkeret? Noe kjemisk?
Psykologisk? Hvem vet.
Men det kommer.
Som et monster fra en gammel svart-hvitt-film som kommer gående,
og uansett hvor fort du løper, holder han følge.
Og det er bare ett sted han ikke finner deg.
Hallo? Lexi?
Ja.
Det er Jeff.
Jeg ringer for å bekrefte gatenummeret.
Med mindre du vil avlyse.
Du har fremdeles to minutter.
Nei.
Kom bort. Ja. Til daten.
Så Rita Hayworth fikk seg en date?
Hei.
Hei, Jeff.
Pokker. Unnskyld.
Det går fint.
Dette begynner ikke bra.
- Alt i orden? - Ja da.
Hva er det?
Det er en utskåret fersken.
Av ask.
Er du tredreier?
Nei, jeg er ikke tredreier.
Jeg så den i et utstillingsvindu.
Det virket symbolsk.
Så snilt.
Skal vi gå?
Greit.
Hvor vil du gå?
Samme det. Et uformelt sted.
Alt i orden?
Ja da.
Hva vil du spise?
Mysli.
Det kan bli vanskelig akkurat nå.
Jeg vet om et sted. Kom igjen.
- Vær så god, Lex. - Takk, Cynthia.
Du har vel ikke tilfeldigvis en tvilling?
Nei.
- Tusen takk. - Bare hyggelig.
Dette var...
Har du lyst på is?
Greit.
Ja da.
Greit.
Vil du bli med opp på kaffe...
- Vet du hva... - ...eller sex eller noe?
Ellers takk.
Jeg skjønner.
Jeg bør bare la deg få gjøre ditt.
Hva da?
Det du gjør denne kvelden
som er mer interessant enn dette.
Du burde ikke føle deg forpliktet.
Nei, det er ikke noe sånt.
Jeg føler meg ikke...
Greit, jeg føler meg litt forpliktet, men det er ikke det du tror.
Jeg...
Jeg er syk, og...
Jeg har hatt influensa, og er ikke så pigg.
Så leit.
- Hvorfor sa du ikke det før? - Du...
Ja, jeg sover det av meg,
så gjør vi dette ordentlig en annen gang.
Ringer du meg?
Vet du hva?
Du kan ringe meg hvis du vil.
Du har nummeret mitt.
Det begynte på videregående.
Én dag ville jeg bli liggende.
Foreldrene mine lot meg, de antok jeg var syk
fordi jeg ikke kom meg ut av senga.
Tjueen dager senere lå jeg der ennå.
Barn har en utrolig evne til å takle ny informasjon.
De vet ikke at visse ting ikke er slik de skal være.
Så her fant jeg ut hvordan jeg skulle leve med dette.
Jeg kunne gjøre opp for det med intense produktivitetsperioder.
Jeg ble stjerneeleven.
Dermed kunne jeg miste 50 % av skoleåret.
Ved å være genial i den andre halvdelen.
Følg drømmene deres!
Det samme på Vassar. Ukevis på rommet uten å komme ut.
Og deretter ukevis på biblioteket for å ta det igjen og få rå karakterer.
Hva feiler det deg?
Og så da jeg flyttet til New York.
Jeg slo ut konkurrentene i utallige bedrifter...
...helt til alle, én etter én, skjønte at mine grundige detaljkunnskaper
og intense arbeidskapasitet døgnet rundt når jeg jobbet med en sak,
ikke kunne gjøre opp for den katastrofale fremmøtet.
I løpet av alt dette var det utallige sofaer, analyser,
elektrosjokk, kognitiv atferdsterapi,
medikamenter og Gud vet hva.
I mellomtiden holdt jeg arbeidsgivere, familie og venner
lykkelig uvitende med unnskyldninger,
og dukket bare opp når jeg var sikker på at jeg kom til å imponere.
Det var slik livet ble, og ingen visste egentlig hvem jeg var.
Ja. Lexi Donohoe.
Ja, absolutt, jeg...
Innen i morgen?
Ikke noe problem.
Men så lenge skyene til slutt forsvant,
kunne jeg takle det.
Og apropos det...
En perfekt morgen.
Fugler kvitrer utenfor vinduet.
Lukten av nyslått gress.
Jeff!
Jeff, verdens snilleste mann.
Jeff med det fineste smilet og alt potensialet i verden,
og løftet i én enkelt person.
Var det for tidlig å ringe Jeff klokka 06.30?
Nei, det går fint.
- Hallo? -Jeff?
- Ja? -Det er Lexi.
Seriøst?
Er det for tidlig? Si at det ikke er for tidlig.
For tidlig for hva da?
Frokost. Denne gangen kan du ta mysli og jeg ta biffen.
Er du det omvendte av alt?
Kanskje jeg er det.
Er alt i orden?
Hva var egentlig i veien forleden kveld?
Ingenting, jeg var bare sliten. Det har vært så travelt på jobben.
Det spiller ingen rolle nå. Kan vi treffes i kveld?
Spise middag? Eller se en film?
Gå på klubb? Jeg vet ikke. Jeg vil bare treffe deg.
Søren. I kveld blir det vanskelig.
Hva med tirsdag?
Tirsdag? Det er et helt liv unna.
Hvem vet om vi lever på tirsdag?
Det er i morgen. Jeg tror vi har en god sjanse.
Med han-du-vet i ledelsen? Nei.
Alt kan skje på et døgn.
Hva er galt med i kveld?
Greit. Hva er så spesielt med i kveld?
Jeg vil ikke kaste bort én dag til med å ikke bli kjent med deg.
Så fint.
Så vi sees i kveld? Hos meg? Jeg lager mat.
Ja vel.
Greit. Ha det.
Jeg vet ikke med deg, men når jeg er i et slikt humør,
er det som om jeg er i åpningssekvensen til mitt eget TV-show.
MED LEXI DONOHOE SOM "LEXI"
OG JUDD HIRSCH SOM "TAXISJÅFØREN HARRY"
Hvordan går det i dag, Lexi?
OG JUDD HIRSCH SOM "ALEC"
Oppe eller nede?
Hva tror du, Alec?
OG JUDD HIRSCH SOM "BETJENT MAHONEY"
Jeg må vaske ut det bipolare herfra.
Dette var ren lykke.
Hollywood på sitt mest skamløse beste.
Hvert hårstrå på plass. Hver bevegelse et bilde.
Ikke et eneste feiltrinn.
Så husket jeg en ofte sitert replikk fra Rita Hayworth:
"Alle menn jeg har kjent, har forelsket seg i Gilda
"og våknet med meg."
Og så ble jeg trist.
Vær så snill.
Kom igjen.
Og der er den.
Stillheten.
Den kvalmende stillheten av enda en mann som vandrer ut av livet mitt
før han kommer inn døra.
En stillhet jeg selv har skapt.
Som en gal og sjalu mor som jager tenåringer fra dørstokken
med datteren innelåst ovenpå.
Ville han blitt?
Jeff? Om han hadde visst det?
Hvis jeg hadde vært ærlig i butikken og sagt:
"Forresten så er jeg bipolar. Jeg takler det. Gjør du?"
Ville han løpt for livet ut fra frossenmatavdelingen
med et "ja vel" og et høflig smil?
Her var en mann som ikke ville ha merker på ferskenen.
Hvordan kunne han takle en ødelagt psyke?
Kom tilbake, ikke kom tilbake.
Kom tilbake.
Men da jeg lå der
mens en snill og kjekk mann
gikk fra døren min,
sa noe meg at dette måtte ta slutt.
Ikke sykdommen, den slutter aldri,
men å ikke gi folk sjansen til å gjøre seg opp sin egen mening om meg.
Gi dem i det minste noen kort i spillet.
Det må finnes noen der ute som tar meg for den jeg er.
Ett menneske som aksepterer de to menneskene inni deg.
Du kan ikke vise bare én del av deg til noen.
Det er Hollywood. Det er Gilda. Og det er vakkert,
men det kan ikke vare.
Du. Vent.
Skulle du ikke si ha det?
Selvsagt. Jeg...
...ville bare ikke lage oppstyr.
Beklager at avgjørelsen ikke gikk din vei.
Jeg kommer til å bli fortapt uten deg.
Det går fint.
Jeg liker uansett å gå videre.
Nye arbeidsplasser. Spennende.
Kan vi ta en kopp kaffe?
Så klart.
Bare et øyeblikk.
Du mente nå.
Så hvor skal du begynne nå?
Vet ikke.
Jeg har noen sparepenger, så jeg må ikke finne en ny jobb straks.
Jeg tar meg kanskje litt fri. Reiser litt.
Med butikkfyren din? Hvordan går det?
Det gikk ikke.
- Så dumt. - Ja.
Du går jammen fort gjennom dem.
Det ser vel slik ut.
Men du er jo bare ung én gang.
Jeg er bipolar.
Er du?
Ja.
Har vært det siden jeg var 15.
Hvorfor sa du det aldri?
Gi deg. Hvem vil ansette en med en psykisk sykdom
i underholdningsrett? Er vi ikke gale nok?
Beklager.
Så hvorfor sier du det nå?
Fordi du er mer enn jobben.
Og du burde vite hva du har med å gjøre
hvis vi skal møtes utenfor kontoret,
og det vil jeg gjerne.
Men jeg har utrolig mørke perioder.
Så mørke at jeg knapt kan røre meg.
Jeg er umulig å være nær.
Jeg kan knapt nok ta telefonen.
Jeg er fullstendig upålitelig som venn.
På enkelte måter er jeg faktisk den verste vennen du kunne ha.
Jeg oppfyller ikke et eneste krav.
Jeg har et møte for fem minutter siden.
Ja vel.
Hei, Phyllis.
Si til de folkene fra ledelsen at vi må avlyse i dag.
Jeg møter dem i morgen.
Jeg vet det. Si at jeg beklager.
Skal vi spise lunsj?
Kan jeg få en meny?
Så hvor på humørskalaen er du nå?
Jeg er på vei opp fra en nedtur.
I kveld kommer jeg til å bli ganske manisk.
Du er den første jeg har fortalt om dette.
Hvordan føles det?
Som om en elefant har løftet en av føttene fra brystet mitt.
Jeg er så glad du sa det.
Det forklarer så mye.
Å ikke vite gjorde det vanskelig
å få ordentlig kontakt med deg.
Slik jeg ville ønsket.
Skal vi ta en drink en gang?
Gå på kino? Møte noen folk?
Alt sammen.
Du er den morsomste jeg har møtt.
Jeg gir ikke slipp på det.
Takk.
Selv takk.
Det er utrolig hva som kan skje når du stoler på én venn i livet.
Da jeg hadde fortalt det til Sylvia, var det som om katta var ute av sekken.
Jeg ringte gamle kjærester.
Kolleger jeg hadde sluttet å ringe uten grunn.
Jeg var nesten stolt av tilstanden min.
Det viser seg at jeg er bipolar.
Det var katarsisk og underlig nok helbredende
hvor tilgivende og forståelsesfulle de var.
Og hvor liten tro jeg hadde hatt på så mange.
Så jeg lovte meg selv at ingen ikke skulle vite hele historien min.
Det gode, det vonde og det sprø.
Hvordan er det med henne?
Jeff skjedde for et par år siden.
To lange år siden, med leting etter den riktige legen
og den riktige dosen.
Det finnes ingen kur for den kjemiske ubalansen i hjernen min,
like lite som det finnes en kur for kjærlighet.
Men det finnes en liten gul pille jeg er veldig glad i, en lyseblå en,
noen fine, rosa kapsler
og en håndfull andre farger som har forandret livet mitt.
Jeg har humørsvingninger,
men de gjør meg ikke til en annen person.
Og jeg er tilbake på datemarkedet.
Åpenbart, siden du leser dette.
Jeg tenkte på Tinder, men så bestemte jeg meg for
en god, gammeldags nettdate-tjeneste.
Så her er jeg.
Dette er meg.
Hvis dette ikke skremmer deg,
send meg gjerne en melding.