О, вітаю, леді Півоніє.
Бачу, у вас новий капелюшок.
Адмірале Пижмо.
Ви з перемогою повернулися з того світу.
О, люба Ірис в елегантній сукні.
Мої бджоли зайняті ділом.
Справді, кому потрібні вечірки, якщо маєш садок?
Це найкращий бал сезону.
Б'єш байдики в поті чола?
Смерть. Що ти робиш у моєму садку?
Вирішив заскочити, показати новий костюм.
Ого. Який ти стильний.
Так, я опанував себе. Того разу я був дуже засмучений.
Але тепер усе гаразд.
Що сталося? Ти відпочив чи…
Трудоголіки не беруть відпусток.
Але тепер у мене в голові інші думки.
Треба було змінити ставлення. От і все.
Ого. Добре. Розкажи про це.
Я подумав, що надто критично ставився до себе.
Мене ніхто не хоче бачити.
Ніхто не хоче лежати в землі
з хробаками на обличчі.
Ніхто.
А потім я подумав.
Що таке життя без смерті?
Це єдиний процес.
Як ці квіти.
Вони ростуть у землі, лежать там даремно.
Потім квітнуть і гниють, і самі стають землею.
І це відбувається знову й знову.
Це цикл, мала. Люди повинні це усвідомити.
Так. Що ж, я рада, що тобі краще.
Костюм неймовірний.
Так. Я подумав, тобі теж треба змінити імідж.
Чим поганий вигляд?
Йдеться не про вигляд, а про почуття.
Носи одяг, у якому ти почуваєшся собою.
Твій одяг повинен підносити тобі настрій.
Не можна носити вбрання за чужими мірками.
У тебе повно справ, міс Дікінсон.
Ти повинна написати сотні віршів, найкращих віршів у світі.
І часу в тебе небагато.
Навряд чи ти зможеш швидко працювати в такому вбранні.
І що ти…
Що ти порадиш мені носити? Костюм, як у тебе?
Я не можу тобі сказати.
Спитай себе: «Що мені личить?
Що змусить мене зануритися глибше, ніж раніше?
Піти далі, ніж раніше?»
У тебе повно справ, міс Дікінсон. Тобі потрібна уніформа.
Знаєш, мені ця сукня затісна.
Я б носила щось вільнішого крою.
Носи, що хочеш, Емілі.
Будь собою, бо час спливає швидко.
Треба писати вірші.
Дікінсон
Це був поет
Демонічні… Диявольські ґудзики.
Та ну!
Вінні!
-Що? -Я не можу зняти цю дурну сукню.
Розстібни ґудзики.
Чому ти роздягаєшся посеред дня?
Бо мені треба писати вірші,
а цей корсет такий тугий, що я не можу дихати.
Надіюся, до тебе не прийдуть гості.
Хто взагалі до мене ходить?
Отак.
Який дурний нині жіночий одяг.
Ми повинні самі одягатися і роздягатися.
Це основна вимога для дорослої людини.
Емілі Дікінсон, як ти можеш ставити під сумнів жіночий силует?
Натхнення – це дихання. Розумієш?
Щоб мати натхнення, треба дихати.
Я хочу сидіти за столом і наповнювати легені повітрям.
Це справжнє безумство.
-Я просто не хочу носити корсет. -Усі ми про щось мріємо.
Я відчуваю, як у моїх жилах тече кров, кров і поезія.
Тобі ніщо не завадить писати, правда?
Досі ніщо не завадило.
А багато хто намагався.
Писати мені ніхто не завадить, Вінні.
Бо письменництво – це моє життя.
Я завжди готова допомогти.
Повернися.
Бачиш, яка ми щаслива родина.
Не всі родини щасливі однаково.
Гаразд.
Ну…
Ти ба, хто прийшов.
Ми не чекали гостей.
Мамо, тату…
ми прийшли помиритися.
Я з тобою ніколи не воював.
Там мій онук?
Так.
Тоді заходьте швидше.
Безіменному малому язичникові пора познайомитися з бабусею Кукі.
Ви вже вибрали ім'я?
-Майже. -Господи боже, чого так довго?
-Ми хочемо дати йому сімейне ім'я. -Правильно. Так і треба.
Та спершу ми хочемо зрозуміти, що в нас за сім'я.
Що це значить?
Тату, у мене є до тебе питання.
Є одна справа, якщо вона тебе зацікавить,
можемо взятися за неї разом.
Я думав, у тебе тепер своя фірма.
Ця справа потребуватиме всієї моєї енергії,
а також твого досвіду.
Ясно.
Кажи.
У чому річ?
Одна вільнонароджена чорношкіра жінка на ім'я Анджеліна Палмер
працювала в нашому місті служницею у сім'ї Шоу.
Ми знаємо Шоу.
-Так. Порядні люди. -Не зовсім.
Сім'я Шоу уклала цілий план,
як продати Анджеліну в рабство у Джорджію за 600 доларів.
Анджеліну врятував брат,
він вивіз її з дому, перш ніж Шоу поїхали з міста,
але їх упіймали і звинуватили у викраденні людини і нападі.
Ці люди тепер у в'язниці,
їм потрібна наша допомога.
Складна справа. Шоу мають багато впливових знайомих.
Навіщо привертати зайву увагу
до імені Дікінсонів?
Саме тому ми повинні взятися за цю справу.
Визнай, тату, ім'я Дікінсонів тепер не в пошані
через те, що ти впертий віґ, а я, ну…
слабак,
цей рік був для нас не найкращий.
Ця справа надасть нового значення імені Дікінсонів.
Вона покаже, що ми боролися за справедливість.
Одна лицьова петля, одна виворітна.
Що ти в'яжеш?
-Побачиш. Усі побачать. -Побачать що?
Неймовірний витвір з вовни.
Доброго ранку. Який сьогодні чудовий день.
Це правда.
У таку погоду я не ходжу, а літаю.
Пташки і бджілки. Пилок і нектар.
Я почуваюся такою дикою
і хочу, щоб якийсь привабливий джентльмен запросив мене на прогулянку.
Меггі – збоченка.
Я шукаю Емілі. Вона вдома?
-Вона нагорі, пише. -Ти їй щось принесла?
Якщо вона пише, я не буду її турбувати.
Вона завжди пише чи думає. Емілі доводиться думати.
Вона єдина з нас уміє це робити.
Іди нагору. Вона буде рада тебе бачити.
Одна лицьова петля… одна виворітна.
Я веду війну в книжках…
Хто там?
Бетті. Заходь.
Я знаю, що ти зайнята.
Нічого. Щось сталося? Тобі написав Генрі?
Ні, Генрі не писав. Я вже не надіюся…
Бетті, співчуваю. Хотіла б я допомогти.
Ні, саме тому я й прийшла.
Бо ти старалася допомогти, а я повелася з тобою грубо.
Ти лише старалася дати мені надію.
І це не погано, зовсім ні.
Було б добре, якби більше людей у світі це робили.
Не знаю, Остіне.
Я вже погодився з тим, що не залишу спадку в політиці.
Мій спадок – ті, хто поруч зі мною, моя сім'я, мої діти.
То подумай про своїх дітей. Анджеліні було 11 років.
Згадай Емілі в цьому віці.
Вони хотіли продати її незнайомцю за 600$.
Ти дуже цим перейнявся?
Так. Час змін настав.
Змінюються пори року, змінюються суспільства.
Ми можемо або стати частиною нового світу,
або розсипатися на порох.
Ми беремо цю справу.
О, чудово.
Я боялася, що ти оголосиш про переїзд у Небраску.
Ні, він залишиться в Амгерсті й спробує змінити його на краще.
-Віддасте його мені? -Ні.
Взагалі-то, я можу тобі допомогти.
Як саме?
Я хочу нову сукню.
У мене багато замовлень…
О ні. Я не хочу, щоб ти її шила.
Я хочу сама її пошити.
-Сама? -Так.
Я знаю, що погано шию,
але сукня мені дуже потрібна.
Сукня, в якій я зможу писати.
Сукня, в якій я зможу жити.
Тому мені дуже потрібна твоя консультація,
бо я сумніваюся, чи подібна сукня колись існувала.
Що ж, я з радістю допоможу.
Люблю розробляти нові дизайни.
Чудово.
Бери стільця.
Поки дівчата не забрали малюка, назвіть його ім'я.
Так, думаю, можна сказати.
Сью, ця честь належить тобі.
-Може, сер Какалот? -Точно.
Слухаємо уважно. Як його назвете?
Ну, ми з Остіном вирішили…
-Що… -Ні, кажи.
-Хто це може бути? -Хтось прийшов!
Іду!
Боже правий,
що за красень завітав до нас у гості?
Я Томас Вентворт Гіґґінсон,
я приїхав до великої поетеси Емілі Дікінсон.
-Яке? -…ім'я іншим разом.
До Емілі прийшов гість.
До Емілі? Хто це?
Військовий, офіцер високого рангу і дуже симпатичний.
Його звати Вінтвіґ Гансворт Томтон Попкорн.
-Меггі, у тебе серцевий напад? -Кажи повільніше, Меггі.
Гемсворт Віґлстон Тентергукс.
Що?
Полковник Томас Вентворт Гіґґінсон.
Ваша дочка, Емілі Дікінсон, мій…
друг з листування.
З листування? Тобто…
-Вона вам писала? -Так.
Багато листів і віршів.
Дивовижних віршів.
Слова Емілі, такі вишукані й потрібні мені слова,
стали для мене бальзамом серед страждань війни.
Я був на передовій,
а вона якимось чином змогла передати ці почуття.
Як жінка, яка ніколи не бувала на полі бою,
може висловити його найглибшу, найтемнішу правду?
Я приїхав познайомитися з нею
та з її рідними, побачити, де вона живе.
Скажіть, коли ви зрозуміли, що вона геній?
У цій сукні я охоплю всю цілісність буття.
Я дійду до краю свідомості.
Тоді довгий поділ не потрібен.
Свідомість буває брудна.
Так! Саме так!
Хай її буде легко прати, бо я хочу носити її щодня,
пересуваючись по всіх вимірах існування.
Тоді вона має бути біла. Білий одяг прати найлегше.
Біла сукня?
Так. Зіткана зі світла, яке існує лише навесні.
Чудово. А які будуть застібки?
Затискачі, гачки, ґудзики?
Якщо ґудзиків буде багато, я сама її не одягну.
А якщо ґудзики будуть попереду?
Тоді ти зможеш надіти її сама.
-Сукня з ґудзиками попереду. -Вона інакша.
Вона новаторська!
-Ґудзики до самого горла. -Чудово.
Тепер поговорімо про силует.
Це буде найвагоміша заява.
Турнюри, нижні спідниці, кринолін?
Мені це не потрібно. Потрібна пряма лінія.
І знаєш, чого я ще не хочу?
-Цього. -Без корсета?
Я хочу вільно жити у цій сукні.
Корсети дуже ускладнюють життя. Ух!
Відкрию тобі один секрет. Я не ношу корсета.
Чорт. У тебе справді таке тіло?
І так, і ні. Ця сукня на гумці.
-Я виглядаю стильно… -Так.
…але з гумкою я можу дихати, коли нагинаюся в майстерні.
Як тобі таке?
Не знаю. Хай форми не буде. Чиста безформність.
У тебе буде багато місця, щоб дихати, Емілі Дікінсон, але гаразд.
Ні корсета, ні гумки, робоча форма.
Постає питання інструментів.
-Слухаю? -Які інструменти тобі потрібні?
Наприклад, я маю ножиці, наперсток…
Мені потрібен лише олівець і кілька клаптиків паперу.
Добре.
І, гадаю, ти захочеш носити їх з собою,
ану ж до тебе прийде натхнення.
Точно.
Тоді тобі обов'язково потрібні…
-Кишені. -…кишені.
Емілі, до тебе прийшов…
-Сідайте… -…гість.
Гість? Хто?
Полковник Вотсворт Бентлі Тіддівінкс.
Полковник Томас Вентворт Гіґґінсон?
Я так і сказала.
Він тут? У нашому домі?
Унизу з твоїми рідними і чекає тебе.
О боже.
Чого він тут? Я не писала, що хочу з ним зустрітися.
Наші стосунки – це листування.
Боїшся, що не сподобаєшся йому?
Я не знаю, що він подумає. Я писала про себе принизливі речі.
Я писала, що маленька, як волове очко,
а моє волосся – коричневе, як колючка каштана.
О, ясно. Тобто ти морочила йому голову?
Я не можу спуститися. Треба…
Треба придумати виправдання. Скажи йому…
Скажи, що я не вдягнена.
Що Бетті знімає з мене мірки.
Хай приходить іншим разом.
Добре. Спробую.
Та перш ніж піду, мушу сказати,
що я мало бачила таких симпатичних чоловіків.
Нехай. Я в нього не закохана. Мене цікавила його думка про мої вірші.
Я ще не готова зустрітися з ним. Аж ніяк.
Я так мало написала. Я лише починаю.
Я буду готова через роки.
Тобто ти не засмутишся, якщо я з ним фліртуватиму?
Меггі, роби все, що треба, щоб він пішов.
Не віриться, що він приїхав.
О боже, Сью. Як же Сью? Сью розлютиться?
З чим ви п'єте чай, полковнику?
Ви, мабуть, голодні після подорожі.
Будете смажену свинину?
О ні. Дякую.
Взагалі-то, я вегетаріанець.
Як етично.
Тоді принесу вам овочів. Я миттю.
Будь ласка, зніміть мундир, полковнику.
Не трусіть тут пил Громадянської війни.
Бабусю Кукі, можна вас на хвилинку?
Слухайте мене уважно.
Це дуже важлива людина.
Він письменник, мислитель, революціонер,
він приїхав сюди, бо у захваті від віршів Емілі.
Не розумієте? Йому може лишитися літературна спадщина Емілі.
Ми дамо йому чаю
у найкращому сервізі.
А якщо він попросить кави,
подамо йому кави з солодким маслом і яйцем,
як написано у книжці «Ощадлива господиня». Розумієте?
Сьюзан Ґілберт, ти сильна жінка.
Усе гаразд?
Так, ми готуємо чай для полковника Гіґґінсона.
А де Емілі?
Є одна проблема.
Вона не хоче спускатися.
-Вона скоро спуститься. -Як грубо.
Я думав, ми добре її виховали, але батьківські обов'язки безкінечні.
Нічого. Думаю, вона пише.
Мабуть, коли в неї натхнення, вона не відчуває плину часу.
Хочете вершків чи цукру, полковнику?
Тільки скажіть.
О ні. Я п'ю так.
Для мене честь познайомитися з рідними поетеси.
Розкажіть про Емілі. Яка вона?
Розкажіть детально.
Люди, які живуть непомітно, бувають здатні на подвиги.
Ну…
Емілі унікальна.
-Вона не така, як усі. -Не вміє шити, готувати, прибирати.
-Але чудово пече. -Вона дуже любить квіти.
Ми бачили, як вона говорила з джмелями.
Цікаво, що сталося з тим джмелем.
Коротше кажучи, вона унікальна людина.
О, так. Вона наша безумна родичка.
Я так не думаю.
-Безумна, еге ж? -Так.
А ми всі нормальні.
У країні війна.
Вона розділена, люди гинуть.
Це демонстрація ізольованості й безпеки.
Я жінка.
Чоловіки гинуть!
І я гину,
заплутавшись у деталях свого життя,
як і всі ми.
Ти мій батько?
Я твій… Я її батько.
Я в неволі в сім'ї Дікінсонів.
До речі, це не Емілі.
Ні, це…
Думаю…
Так. Думаю, це підійде.
Це вона.
Сукня нового типу…
для поезії нового типу.
Точно не хочеш, щоб я її пошила?
-Через кілька тижнів буде готова. -Ні. Я хочу це зробити сама.
Дякую, що допомогла з моєю мрією, Бетті.
Що сказати твоїм рідним?
Скажи, я не можу спуститися.
Скажи…
що я пишу.
Знаєте що?
Навіть якщо я не зможу змінити світ…
Я все одно писатиму.
Навіть якщо всім байдуже.
Навіть якщо ніхто не знатиме,
що дівчина на ім'я Емілі Дікінсон сиділа…
у цій маленькій кімнаті…
день за днем…
і записувала те, що відчуває.
Чай смачний.
Привіт. Я Вінні.
Томас Вентворт Гіґґінсон.
Називай мене Вентворт.
Добре.
Руки геть. Він мій.
-Лавінія прийшла… -Збоченка.
…може, зробимо наше оголошення?
Коли тебе тут не було, ми збиралися оголосити ім'я дитини.
Ви нарешті вибрали ім'я.
Вони не поспішали. Малюкові вже чотири місяці.
Кажіть уже! Кажіть!
-Чудово. Хто скаже? -Малюк сам скаже.
-Так, Сью? -Так.
Він написав листа.
Ого, він пише листи. Прямо як його тітка.
Лист адресований вам, містере Дікінсон.
-Прочитати? -Будь ласка.
Його голосом.
У нього є голос?
«Любий дідусю,
я вже багато днів живу в цьому чудовому світі,
але досі не маю імені».
О, так. А безумна – Емілі.
«Мама каже, у тебе гарне ім'я,
я прошу в тебе дозволу носити таке саме.
Якщо ти не проти, що така маленька людина
буде носити таке велике ім'я, як у тебе, просто скажи мені».
Ми назвемо його Едвард на твою честь.
З твого дозволу.
Це буде найбільша честь у моєму довгому житті.
О, Едвард. Малюк Едвард.
-Називатимемо його Нед. -Малюк Нед.
Чудово.
-Малюк має ім'я. -Бетті, я не знала, що ти досі тут.
Допомагала Емілі з новою сукнею.
Я вже йду.
Поздоровляю.
Дякую.
І готуйся,
я замовлю для онука багато парадного одягу,
бо він буде хрещений і відвідуватиме церкву.
Я так хочу принести малюка Неда до церкви,
хай інші бабусі заздрять.
У релігії це найголовніше.
Бувай.
Це Бетті. Вона наша швачка.
Так. Найкраща в Амгерсті.
Вибачте, я на хвилинку.
Гарна форма.
Здається, ми йому сподобалися.
Емілі взагалі спуститься?
Вибачте, Бетті.
Ви Бетті, так?
Вибачте, а хто питає?
Вибачте, мем.
Я полковник Томас Вентворт Гіґґінсон.
Я маю честь командувати першим полком Союзу,
що складається з чорношкірих солдатів,
добровольчим полком Південної Кароліни.
Мабуть, ви знаєте.
Ви воювали разом з Генрі.
Ні.
Він і його люди самі воювали.
Вони озброїлися й пішли в наступ на ворога.
Це був хоробрий вчинок.
Був бій… Скоріше сутичка, але жорстока.
Конфедерати наступали на Бофорт,
а добровольчий полк Південної Кароліни влаштував їм засідку.
Серед них був Генрі.
Він…
Генрі вижив. Він…
Він живий.
Я чула звук цей під час бур
Під час сильних штормів –
Та не злякався малий птах
Який нас усіх зігрів…
Я вже не надіялася.
О, і…
Я щось вам привіз.
Листи Генрі.
Нарешті отримані.
Я завжди казав, що добрі твори завжди будуть прочитані.
Мадам.
Мені дуже шкода, що вона не спустилася.
Не страшно.
Я чекатиму скільки треба.
Що таке година чи дві для такої поетеси, як Емілі?
Людям доведеться чекати кілька століть, щоб зрозуміти її.
Кажуть, у давніх ірландських війнах
клани уклали угоду.
Хай яка була запекла війна,
хай скільки загиблих,
поетів ніколи не чіпали.
Вони казали: «Не вбивайте поетів,
поети повинні вижити й розповісти цю історію».
Це був поет
Що добував дивовижні значення
Зі звичайних слів…
Найкраща ефірна олія
Птах навесні мені співав
Уранці зійшло сонце…
Кінець літа несе радість…
Я зав'язала капелюха, накинула шаль…
На моє плетіння спустилася осінь…
Книжка – найкращий фрегат
Узимку в кімнаті
Я прокинулася рано-вранці
І пішла з собакою
На море…
Емілі! Пливи до нас! Емілі…
Де мене вже чекали русалки…
Пливи до нас, Емілі!
Зачекайте мене.
Я зараз.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк