Ah, glada nyheter, dam Pion.
Du har en ny hätta, ser jag.
Amiral Renfana.
Du har återvänt segerrik från din långa resa i underjorden.
Ah, sköna Iris, i elegant klädnad.
Där är mina humlor, fullt upptagna.
Vem behöver fester när man har en trädgård?
Det här är ju säsongens societetshändelse.
Jobbar du hårt, eller latar du dig?
Döden. Vad gör du i min trädgård?
Jag ville titta in. Visa min nya stass.
Värst vad du är fin.
Ja, jag har skärpt till mig. Jag var nere senast vi pratade.
Men nu mår jag bra.
Vad har hänt? Har du vilat upp dig eller…
Arbetsnarkomaner tar aldrig semester.
Men jag har tänkt annorlunda om saker och ting.
För att få nya perspektiv. Det är allt.
Oj. Okej. Berätta.
Tja, jag kände att jag krävde för mycket av mig själv.
Jag är ju den där som ingen nånsin vill träffa.
Folk gillar inte tanken att ligga i jorden
med maskar krypande ut ur ansiktet.
Nej, det gör de inte.
Men sen började jag tänka efter.
Vad är livet utan död?
Allt hänger ihop.
Som de här blommorna.
De växer i jorden, som i princip är avfall.
De slår ut, ruttnar till slut, och blir jord igen.
Och samma sak upprepas om och om igen.
Det är ett kretslopp. Folk måste acceptera det.
Okej. Jag är verkligen glad att du mår bättre.
Kostymen är jättefin.
Ja. Jag har tänkt att även du kan behöva förnya dig.
Vad är det för fel med mig?
Det är inte hur du ser ut, utan hur du känner dig.
Du måste ha kläder som får dig att känna dig som dig själv.
Dina kläder ska få dig att känna dig på topp, inte nedtryckt.
Du kan inte gå och vara hämmad av alla andras förväntningar.
Du har arbete att göra, ms Dickinson.
Du har en massa opublicerade dikter, hundratals, de bästa dikterna nånsin.
Och du har inte obegränsat med tid.
Jag vet inte om du hinner jobba snabbt nog klädd så där.
Så vad tycker du…
Vad tycker du att jag ska bära? En kostym som din?
Det vet jag inte.
Du måste fråga dig: "Vad fungerar för mig?
Vad får mig att gå djupare än nånsin?
Fara längre än jag nånsin färdats?"
Du har arbete att göra, ms Dickinson. Du behöver en uniform.
Vet du, jag tycker faktiskt att den här klänningen är rätt stram.
Jag skulle vilja ha nåt mer flexibelt.
Skaffa det du behöver, Emily.
Var dig själv, för tiden rör sig fort.
Vi har dikter att skriva.
Demoniska… satans knappar.
Kom igen.
Vinnie!
-Ja? -Jag får inte av mig klänningseländet.
Kan du knäppa upp?
Varför klär du av dig? Det är mitt på dagen?
För jag måste komma igång och skriva,
och korsetten är så trång att jag inte kan andas.
Bara du inte får några besökare, så.
Vem hälsar nånsin på mig?
Såja.
Kvinnors sätt att klä sig nuförtiden är idiotiskt.
Vi borde kunna klä på och av oss själva.
Det är ju ett grundläggande krav när man är vuxen.
Emily Dickinson, hur vågar du ifrågasätta formen hos en dams silhuett?
Inspiration betyder inandning. Visste du det?
För att bli inspirerad måste man kunna andas.
Jag vill kunna sitta vid mitt skrivbord och dra in luft i lungorna.
Okej, värst vad du tar i.
-Jag vill slippa korsett. -Man kan ju alltid drömma.
Jag känner hur blodet flödar, blodet och poesin.
Inget kan hindra dig från att skriva, eller hur?
Hittills har inget stoppat mig.
Och nog har folk försökt.
De kan inte hindra mig från att skriva, Vinnie.
För skrivandet är det som håller mig levande.
Nåja, jag finns alltid här och hjälper dig.
Vänd dig.
Se på oss, en lycklig familj.
Alla lyckliga familjer är inte lika.
Jaha.
Jaha…
Titta, vi har besök.
Vi väntade inte gäster.
Mor, far…
…vi är här för att mäkla fred.
Jag har aldrig legat i krig med dig.
Är det där min sonson?
Ja.
Men kom in på en gång.
Dags att den lilla namnlösa hedningen får lära känna farmor Cookie.
Har ni valt ett namn än?
-Nästan. -Kära nån, varför dröjer det?
-Vi vill ge honom ett familjenamn. -Precis som sig bör.
Men innan vi gör det måste vi veta vad för slags familj vi har.
Vad i all världen ska det betyda?
Far, jag vill diskutera en sak med dig.
Ett nytt juridiskt mål har kommit till min kännedom, och om du är intresserad
kunde vi ta oss an det tillsammans.
Men du har ju startat en egen byrå.
Det här fallet kräver all min energi,
men också din expertis.
Jag förstår.
Fortsätt.
Beskriv situationen.
Det finns en ung, fri, svart kvinna vid namn Angeline Palmer.
Hon har arbetat som piga åt familjen Shaw här i stan.
Dem känner vi.
-Ja. Respektabelt folk. -Inte precis.
Familjen Shaw har kläckt en plan
att sälja Angeline som slav i Georgia för 600 dollar.
Angelines bror räddade henne
genom att smuggla ut henne ur huset innan Shaws lämnade stan,
men de greps och polisanmäldes för människorov och misshandel.
De sitter i fängelse i detta nu,
och skulle verkligen uppskatta att vi företräder dem.
En knepig situation. Shaws har goda förbindelser.
Varför dra in namnet Dickinson
i ett sånt fall?
Det är precis därför vi bör åta oss fallet.
Inse fakta, pappa. Namnet Dickinson är inte så aktat just nu.
Med din förlegade konservativism och mina…
…svagheter,
har du och jag inte haft ett vidare bra år.
Att anta fallet skulle ge en ny klang åt namnet "Dickinson".
Det skulle betyda att vi stod för det rätta.
En rät, två aviga.
Vad stickar du?
-Det får du se. Det får alla se. -Se vad?
Ett episkt garnmästerverk.
God morgon. Vilken vacker dag.
Visst är det?
Det här fina vädret ger mig svikt i steget.
Bin och blommor, du vet. Pollen, nektar.
Jag känner mig lite tygellös.
Jag önskar att nån stilig herre skulle ta med mig ut på galej.
Jaha, Maggie är pilsk.
Jag söker Emily. Är hon hemma?
-Hon sitter där uppe och skriver. -Har du nåt att berätta för henne?
Om hon skriver vill jag inte störa.
Hon skriver ju jämt, eller tänker. Emily måste tänka.
Hon är den enda av oss som har det att göra.
Gå upp, du. Hon blir glad att se dig.
En rät… två aviga.
Mina Krig är undanlagda i Böcker…
Vem är det?
Betty. Kom in.
Jag vet att du är upptagen.
Ingen fara. Har det hänt nåt? Har du hört nåt från Henry?
Nej, inget från Henry. Jag har nästan gett upp hoppet om det…
Jag är så ledsen. Om det bara fanns nåt jag kunde göra.
Lyssna. Det är därför jag är här.
Du har försökt hjälpa mig, och jag var så hård mot dig.
Du försökte bara ge mig hopp.
Och det är inget fel med det, inget alls.
Folk borde försöka ge varandra hopp mer.
Jag vet inte, Austin.
Jag har redan insett att mitt arv inte kommer att vara politiken.
Mitt sanna arv är människorna här, min familj, mina barn.
Tänk då på dina barn. Angeline var 11 år gammal.
Tänk dig Emily i den åldern.
De försökte sälja henne till en främling för 600 dollar.
Du är verkligen engagerad i det här, eller hur?
Ja. Det är dags för förändring.
Årstiderna förändras, liksom samhällen.
Och vi kan antingen vara en del av den nya världen,
eller bli helt irrelevanta.
Vi tar oss an fallet.
Underbart.
Jag var rädd att du skulle säga att ni ska flytta till Nebraska.
Nej, han stannar här i Amherst och försöker göra världen bättre.
-Får jag honom nu? -Nej.
Det finns faktiskt en sak som jag behöver din hjälp med.
Vad då?
Jag vill göra en ny klänning.
Jag har ganska många beställningar just nu…
Nej, jag vill inte att du ska sy den åt mig.
Jag vill göra den själv.
-Du själv? -Ja.
Jag är dålig på att sy, jag vet,
men det är viktigt att jag gör det för min egen skull.
En klänning jag kan skriva i.
En klänning jag kan leva i.
Så jag behöver verkligen dina expertråd,
för jag vet inte riktigt om en sån klänning nånsin har funnits.
Jag hjälper gärna till.
Jag älskar utmaningen med ett nytt mönster.
Bra.
Sätt dig.
Innan flickorna tar med sig bebisen kan ni väl berätta namnet?
Ja. Det kan vi väl.
Sue, vill du göra det?
-Kanske Sir Pruttprins? -Passande.
Vi är idel öra. Vad ska han heta?
Austin och jag har beslutat…
-Vad… -Fortsätt, säg det.
-Vem kan det vara? -Det är nån utanför dörren.
Kommer!
Kära jestanes,
vem är denne stilige herre jag ser framför mig?
Mitt namn är överste Thomas Wentworth Higginson.
Jag vill träffa den stora poeten Emily Dickinson.
-Säg nu. -…namnet en annan gång.
Emily har en besökare.
Emily? Vem är det?
En militär, en hög officer, stilig som få.
Han heter Wintwig Hansworth Tompton Popcorn.
-Maggie, har du fått slaganfall? -Säg det sakta, Maggie.
Hemsworth Wiggleston Tenterhooks.
Vad?
Överste Thomas Wentworth Higginson.
Er dotter, Emily Dickinson, är min…
…osedda korrespondent.
Korrespondent? Ni menar…
-Har hon skrivit till er? -Ja.
Många brev och dikter.
Enastående dikter.
Emilys ord, hennes utsökta, nödvändiga ord,
har varit balsam för mig mitt i krigets kval.
Jag har varit ute i frontlinjen, men ändå
är det hon som på nåt sätt har lyckats fånga upplevelsen.
Hur är det möjligt att denna kvinna så långt från slagfältet
verkar uttrycka dess djupaste, mörkaste sanningar?
Jag bara måste komma och träffa henne,
se hennes hem, förstås, och träffa hennes familj.
När insåg ni först att hon är ett geni?
Jag ska kretsa kring hela existensen i den här klänningen.
Jag ska färdas till medvetandets gräns.
Jaha, så du vill inte ha en fåll som släpar.
Medvetandet är lerigt.
Ja. Det… Ja!
Och den måste vara lätt att tvätta, så jag kan ha den varje dag
när jag rusar genom upplevelsernas dimensioner.
Då måste den vara vit. Vitt är lättast att tvätta.
En vit klänning?
Ja. Tillverkad av ljus, det ljus som bara finns på våren.
Utmärkt. Och konstruktionen?
Hyskor, spännen, knappar?
Med för många knappar kan jag inte klä mig själv.
Men om knapparna sitter framtill?
Då kan du ta på dig den själv.
-Knapparna framtill? -Annorlunda.
Innovativt!
-Knappar hela vägen upp, framtill. -Toppen.
Låt oss prata om formen.
Här vill vi verkligen visa fram ett budskap.
Turnyr, underkjol, styvkjol?
Inget sånt, tack. Jag vill ha en rak form.
Och en sak till som jag inte vill ha.
-Den här. -Ingen korsett?
Den här klänningen måste låta mig leva i varje möjlighet.
Korsetter gör för många saker omöjliga.
Jag ska berätta en hemlighet. Jag bär inte korsett.
Det var värst. Ser din kropp ut så där ändå?
Ja och nej. Jag använder elastiskt tyg för att formge klänningen.
-Jag ser ändå stilfull ut… -Det gör du.
…men resåren låter mig andas när jag böjer mig ner i syateljén.
Kan du tänka dig det?
Jag vet inte. Jag tänker ingen form alls. Bara formlöst.
Det blir mycket rum att andas i, Emily Dickinson, men som du vill.
Ingen korsett, ingen resår, en uniform att jobba i.
Då inställer sig frågan om redskap.
-Fortsätt. -Vilka redskap kräver ditt arbete?
Jag har till exempel sax, fingerborg…
Jag behöver bara en penna och några pappersark.
Nåväl.
Jag antar att du vill väl bära dem med dig,
ifall inspirationen träffar dig?
Just det.
I så fall kommer du definitivt att behöva…
-Fickor. -…fickor. Fickor.
Emily, det är nån här som vill träffa dig.
-Varsågod och sitt… -En besökare.
En besökare? Vem då?
Överste Whatsworth Bentley Tiddlywinks.
Överste Thomas Wentworth Higginson?
Just det. Precis som jag sa.
Är han här? I vårt hus?
Där nere med din familj, och han väntar på dig.
Herregud.
Vad gör han här? Jag skrev aldrig att jag ville träffas.
Vår relation är enbart skriftlig.
Är du rädd att han inte ska gilla ditt verkliga jag?
Jag vet inte vad han kommer att tycka. Jag har beskrivit mig som diminutiv.
Jag sa att jag är nätt som en gärdsmyg,
och att mitt hår har samma färg som kastanjer.
Jag förstår. Du var inte sanningsenlig.
Jag kan inte gå ner. Vi måste…
Vi måste hitta på en ursäkt. Säg åt honom…
Säg åt honom att jag inte är klädd.
Säg att Betty är här och tar mått på mig.
Han får komma tillbaka en annan dag.
Nåväl. Jag kan ju försöka.
Men först känner jag att det är min plikt att säga
att han är en av de stiligaste herrar jag nånsin har sett.
Struntar jag i. Jag är inte kär i honom. Jag ville bara ha respons på mina dikter.
Jag är inte redo att träffa honom. Inte på långa vägar.
Jag har inte skrivit nog. Jag har bara börjat.
Det dröjer åratal innan jag är redo.
Då blir du inte arg om jag försöker snärja honom?
Maggie, gör vad som än krävs. Få honom bara bort härifrån.
Tänk att han verkligen kom.
Herregud, Sue. Vad ska hon säga? Hon kanske blir arg?
Vad önskas till teet, överste?
Ni måste vara hungrig efter den långa resan.
Får jag bjuda på lite stekt skinka?
Åh, nej tack.
Jag är faktiskt vegetarian.
Så etiskt.
Då hämtar jag lite grönsaker. Jag är strax tillbaka.
Kan ni ta av er uniformsjackan, överste?
Ni dammar ner möblerna med inbördeskrigsdamm.
Farmor Cookie, får jag tala med dig?
Nu ska du lyssna noga på mig.
Mannen där inne är mycket viktig.
Han är författare, tänkare, revolutionär,
och han kom hela vägen hit för att han beundrar Emilys dikter.
Förstår du inte? Han kan göra Emily berömd.
Så vi ska bjuda honom på te,
och vi ska använda finporslinet.
Och om han ber om kaffe
ska vi servera det med sött smör och hela ägg,
som The Frugal Housewife föreslår. Förstått?
Susan Gilbert, vilket rivjärn du är.
Är allt som det ska?
Ja, vi ska bara servera te åt överste Higginson.
Var är Emily?
Ett smärre problem, bara.
Hon vägrar komma ner.
-Hon kommer säkert ner snart. -Mycket oartigt.
Jag trodde att vi lärt henne hyfs, men en fars arbete är aldrig klart.
Ingen fara alls. Hon skriver säkert för fullt.
När hon är mitt uppe i skrivandet, upphör nog tiden att existera för henne.
Grädde och socker, överste?
Säg bara till.
Nej, då. Ingetdera, tack.
Jag är så hedrad att få träffa konstnärens familj.
Berätta om Emily. Hurdan är hon?
Berätta, även små detaljer.
Människor som lever obemärkt åstadkommer ibland stora saker.
Tja…
Emily är unik.
-Hon är lite ovanlig. -Hon kan varken sy, laga mat eller städa.
-Men oj vad hon kan baka. -Hon älskar verkligen blommor.
Ibland såg vi henne prata med humlor.
Ja, vart blev det där biet av?
Hon är en väldigt unik person när man tänker efter.
Ja. Hon är helt klart knäppgöken i familjen.
Det vet jag inte.
-Knäppgöken? -Ja.
Jag menar, vi andra är rätt normala.
Ett land i krig.
Splittrat, männen stupar.
Det här är ett budskap om isolering och trygghet.
Jag är en kvinna.
Männen dör!
Och jag är döende,
hopsnörpt i detaljerna i mitt liv,
som vi alla är.
Är du min far?
Jag är din… Jag är hennes far.
Att vara fångad som en Dickinson.
Det där är alltså inte Emily.
Nej, det är…
Jag tror…
Ja. Det här borde funka.
Precis så.
Ett nytt slags klänning…
…för ett nytt slags poesi.
Vill du verkligen inte att jag ska sy den åt dig?
-Det tar bara några veckor. -Nej. Jag vill göra arbetet själv.
Tack för att du hjälper mig drömma idag, Betty.
Vad ska jag säga till din familj?
Säg att jag inte kan komma ner.
Säg att…
…jag skriver.
Vet du vad?
Även om jag inte kan förändra världen…
…tänker jag skriva ändå.
Även om ingen bryr sig.
Även om det inte spelar minsta roll
att det fanns en person vid namn Emily Dickinson som satt…
…i det här lilla rummet…
…dag efter dag…
…och skrev saker bara för att hon kände dem.
Vilket gott te.
Hej. Jag heter Vinnie.
Thomas Wentworth Higginson.
Men säg Wentworth.
Absolut.
Försök inte. Han är min.
-Nu när Lavinia är här… -Pilsk.
…kanske vi ska komma med vårt stora avslöjande?
Ja, innan ni kom, skulle vi just tillkännage namnet på vårt barn.
Så ni har äntligen valt namn?
Det var på tiden. Barnet är fyra månader gammal.
Få höra nu!
-Bra! Vem ska säga det? -Bebisen ska faktiskt säga det själv.
-Visst, Sue? -Ja.
Han har skrivit ett brev.
Så han är en brevskrivare. Han brås på sin faster.
Det är… adresserat till dig, mr Dickinson.
-Ska jag läsa upp det? -Tack, gärna.
Se till att förställa rösten.
En särskild röst?
"Kära farfar…
Jag har funnits i den här stora världen i många dagar nu,
men har inte fått ett namn än."
Ja, nog är Emily knäppgöken allt.
"Min mor säger att du har ett fint namn,
och jag vill fråga om jag kan få ett likadant.
Om du vill låta en sån liten knatte till man
få ha ett sånt stort namn som ditt, säg det i så fall."
Pojken ska heta Edward, efter dig.
Med ditt tillstånd, vill säga.
Det är den största äran i hela mitt långa liv.
Åh, Edward. Lill-Edward.
-Vi kommer att kalla honom Ned. -Lill-Ned.
Så fint.
-Bebisen har ett namn. -Betty, jag visste inte att du var kvar.
Jag bara hjälper Emily med hennes nya klänning.
Jag ska gå nu.
Gratulerar.
Tack.
Och var beredd,
jag kommer att beställa många söndagskostymer åt mitt barnbarn,
nu när han har fått sitt dopnamn.
Jag ser fram emot att ta med lilla Ned till kyrkan
och göra alla andra farmödrar avundsjuka.
Vilket är själva meningen med religion.
Hej då.
Det där är Betty. Hon är vår sömmerska.
Ja. Hon är den bästa sömmerskan i Amherst.
Ursäkta mig ett ögonblick.
Vilken fin uniform.
Jag tror att han gillar oss.
Kommer inte Emily ner nån gång?
Ursäkta mig, Betty.
Du heter väl Betty?
Ursäkta? Vem är det som frågar?
Förlåt mig, ma'am.
Mitt namn är överste Thomas Wentworth Higginson.
Jag hade äran att tjänstgöra med
det första regementet nånsin med svarta soldater,
First South Carolina Volunteers.
Du kanske känner till det.
Ni har stridit med Henry.
Nej.
Han stred själv, han och hans mannar.
De beväpnade sig själva och sprang ut och mötte fienden.
Det var modigt gjort.
Det blev ett slag… Snarare en skärmytsling, men våldsam.
Sydstatarna marscherade mot Beaufort,
och South Carolina Volunteers gick ut och stoppade dem, genom bakhåll.
Henry var med dem.
Är han…
Henry överlevde slaget. Han…
Han lever och har hälsan.
Och ljuvast - i Stormen - hör man
Och hård må stormen vara och larma -
Som förskräcka den lilla Fågeln kan
Som höll så många varma -
Jag vågade inte hoppas.
Visst, ja…
Jag tog med nåt åt dig.
Henrys brev.
Levererade till slut.
Jag brukar säga att stor litteratur alltid hittar vägen till sina läsare.
Ma'am.
Jag beklagar verkligen att hon inte har kommit ner än.
Det gör inget.
Jag väntar så länge det behövs.
Vad är en timme eller två för en poet som Emily?
Folk kan få vänta i hundra år för att verkligen förstå henne.
Det brukade sägas om krigen i gamla Irland
att klanerna hade en överenskommelse.
Att oavsett hur blodigt kriget blev,
oavsett hur många som dödades,
skulle de alltid skona poeterna.
"Döda inte poeterna", sa de,
för poeterna måste leva kvar och kunna berätta historien.
Detta var en poet - Det är Den -
Som djupaste mening fann
I ordinära möten -
Och en hemlighet sann
Jag har en Fågel om våren
Solen… vidrörde just Morgonen…
Den sista Sommardagen är Ljuvhet all…
Jag knyter fast min hätta… Jag rynkar min Sjal…
Hösten… min Stickning övervakade…
Ingen Fregatt finnes som en Bok
Under Vintertiden i mitt Rum
Jag startade Tidigt…
Tog med min hund…
Och gick till Havet ut…
Emily. Kom, Emily! Emily…
Sjöjungfrurna i Källaren Kom fram och såg på mig…
Kom, Emily. Kom.
Vänta på mig.
Jag kommer.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson