Gerą dieną, pone Bijūne.
Matau, pasipuošėte gražia skrybėlaite.
Admirole Bitkrėsli.
Jūsų kelionė į požemio pasaulį tapo pergalinga.
Mielasis Vilkdalgi, elegantiškai atrodote.
Mano kamanės, darbštuolėlės.
Kam reikia vakarėlių, kai turi gėlių darželį?
Štai čia - sezono įvykis.
Sunkiai dirbi ar sunku, bet dirbi?
Mirtie. Ką čia veiki mano darželyje?
Norėjau aplankyt tave. Pasigirt nauju drabužėliu.
Po galais. Tikras puošeiva.
Aha, susiėmiau. Depresavau, kai paskutinįsyk matėmės.
Susitvarkiau.
Ir kaip? Pailsėjai ar...
Juk žinai, kad darboholikai neatostogauja.
Aš pakeičiau požiūrį į kai kuriuos dalykus.
Pakeičiau perspektyvą. Ir tiek.
Geras. Papasakok.
Supratau, kad buvau sau per griežtas.
Juk aš - tas bičas, kurio niekas nenori.
Žmonėms nepatinka mintis, jog juos užkas
ir jiems pro veidą išlįs kirminai.
Ne, niekam nepatinka.
Bet paskui ėmiau galvot.
Kas ta gyvybė be mirties?
Viskas yra vienas procesas.
Kaip ir šios gėlės.
Užauga iš žemės, kuri iš esmės atliekos.
Jos žydi, paskui supūva ir vėl tampa žeme.
Ir tai kartojasi nuolat.
Ciklas, mieloji. Joms tenka su tuo susitaikyti.
Taip. Džiaugiuosi, kad tau jau geriau.
Kostiumas - ugnis.
Taip. Manau, kad ir tau praverstų naujas įvaizdis.
O kas negerai su mano išvaizda?
Svarbu ne tai, kaip atrodai, o kaip jautiesi.
Turi vilkėti tai, kas leidžia tau jaustis savimi.
Drabužiai yra tam, kad jaustumeisi vientisa, o ne suskaldyta.
Juk negali amžinai taikytis prie išorės lūkesčių.
Juk privalai dirbti, panele Dikinson.
Turi daug nepublikuotų eilių, šimtus jų, puikiausių eilių.
Ir turi paskubėti.
Abejoju, ar galėsi greit dirbti vilkėdama tai.
O ką tu man...
O ką man patartum vilkėti? Tokį kostiumą kaip tavo?
Aš tau to negaliu pasakyti.
Pati savęs paklausk: „Kas man tiks?
Kas man leis nugrimzti į pačias giliausias gilumas?
Nukeliauti į toliausius tolius?“
Tavęs laukia daug darbo, panele Dikinson. Tau prireiks uniformos.
Žinai, ši suknelė išties varžo.
Norėčiau, kad ji nevaržytų judesių.
Vilkėk tai, ką nori, Emilė.
Būk kas esi, nes laikas bėga greit.
Reikia rašyt eiles.
Dikinson
Tai buvo Poetė -
Velniškos... Tos velnio sagos.
Nagi.
Vinė!
- Taip? - Negaliu nusivilkti kvailos suknelės.
Gali atsegti?
Kodėl nusirenginėji? Juk dabar - vidurdienis.
Nes man reikia sėst rašyti,
o šis korsetas taip suveržtas, jog negaliu kvėpuoti.
Tikiuosi, nesulauksi svečių.
Kas pas mane gali ateiti?
Štai.
Šiuolaikiniai moterų drabužiai - idiotiški.
Kodėl negalime savarankiškai nusirengti ir apsirengti?
Kokios mes suaugusios, jei net šito savarankiškai negalim?
Emilė Dikinson, kaip gali abejoti moterišku siluetu?
Įkvėpimas yra būtent - įkvėpimas. Ar supranti?
Tam, kad mane aplankytų įkvėpimas, privalau galėti įkvėpti.
Aš noriu sėdėti prie savo stalo ir įtraukti pilnus plaučius oro.
Beprotiškas noras, sakyčiau.
- Aš nebenoriu segėti korseto. - Svajoti nedraudžiama.
Jaučiu, kaip plūsteli kraujas, poezijos kraujas.
Niekas neturi trukdyti tau rašyti, tiesa?
Iki šiol niekas nesutrukdė.
Dievas mato, daug kas stengėsi.
Niekas nesutrukdys man rašyti, Vinė.
Nes rašymas suteikia man gyvybės.
Aš visada tau padėsiu su tuo.
Duokš.
Tik pažvelk į mus, laiminga šeimynėlė.
Ne visos laimingos šeimos panašios.
Nagi.
Na...
Pažiūrėk, kas atėjo.
Mes nelaukėm svečių.
Mama, tėve...
mes atėjome taikytis.
Aš niekada su tavim nekariavau.
Ar ten - mano anūkas?
Taip.
Tuomet greičiau eikite į vidų.
Metas šitam bevardžiui pagoniui ragauti močiutės skanėstų.
Ar jau išrinkote vardą?
- Beveik. - Brangus Dieve, tai ko laukiat?
- Norime jam suteikti šeimos vardą. - Puiku.
Tačiau prieš tai norim sužinoti, kokią šeimą turime.
Ką tai reiškia, po galais?
Tėti, turiu pakalbėti su tavim apie vieną reikalą.
Apie naują bylą, kuri mane sudomino. Jei sudomins ir tave,
gal galėtume jos imtis kartu.
Sakei, jog įkūrei savo atskirą firmą.
Ši byla pareikalaus mano energijos
ir tavo patirties.
Aišku.
Tęsk.
Apie ką toji byla?
Yra jaunutė, laisvėje gimusi juodaodė mergina Andželina Palmer.
Ji dirbo tarnaite Šo šeimos namuose.
Mes pažįstame Šo šeimą.
- Taip, gerbiami žmonės. - Ne itin.
Šo šeima sumanė
parduoti Andželiną į vergiją už 600 dolerių.
Andželinos broliai ją išgelbėjo
išvežę ją iš namų prieš Šo išvykimą,
bet jie buvo sučiupti ir apkaltinti pagrobimu ir užpuolimu.
Tie vyrukai dabar sėdi už grotų,
ir jiems labai praverstų mūsų atstovavimas.
Sudėtinga. Šo turi ryšių.
Noriu pasakyti, kam toks dėmesys
Dikinsonų pavardei?
Būtent todėl turime imtis šios bylos.
Pripažink, tėti. Dikinsonų pavardė dabar - ne itin aukštai vertinama.
Dėl tavo nuobodaus konservatyvumo ir mano...
silpnybių
šie metai mums nebuvo patys geriausi.
Ši byla Dikinsonų pavardei suteiks naują prasmę.
Tai reikš, jog mes gynėme tai, kas teisinga.
Viena - gera, dvi - išvirkščios.
Ką mezgi?
- Pamatysi. Visi pamatys. - Ką pamatys?
Tuoj sprogs megzta bomba.
Labas rytas. Graži diena.
Nejaugi?
Nuo tokio oro net jėgų daugiau.
Paukščiai, bitės, supranti? Žiedadulkės, nektaras.
Net galva svaigsta.
O kad koks šaunus jaunikaitis ateitų ir išsivestų mane paišdykauti.
Megė nori poruotis.
Ieškau Emilės. Ji namie?
- Ji - viršuje, rašo. - Atnešei jai ką?
Jei ji rašo, tada netrukdysiu.
Ji visąlaik rašo arba mąsto. Emilė turi mąstyti.
Ji pas mus vienintelė tuo užsiima.
Eik pas ją. Ji apsidžiaugs tave išvydus.
Vieną gerą... dvi išvirkščias.
Mano Karai - Popieriuje
Kas ten?
Betė. Užeik.
Žinau, tu užsiėmusi.
Nieko tokio. Ar kas nutiko? Ar sulaukei žinių iš Henrio?
Ne, iš Henrio nieko. Kad aš jau nebesitikiu...
Betė, man labai gaila. Norėčiau tau padėti.
Ne, klausyk. Štai ko atėjau.
Tu man stengeisi padėti, o aš tave apšaukiau.
Tu man norėjai suteikti viltį.
Juk tai nėra blogai, visai neblogai.
Tokių besistengiančių žmonių dabar pasauliui labai reikia.
Nežinau, Ostinai.
Aš jau nusprendžiau, kad mano palikimas nebus politika.
Tikrasis mano palikimas - čia esantys žmonės, mano šeima, mano vaikai.
Tai pagalvok apie savo vaikus. Andželinai buvo vienuolika.
Prisimink, kai tiek buvo Emilėi.
Jie ketino ją parduoti nepažįstamam žmogui už 600 dolerių.
Tau tai rūpi, tiesa?
Taip. Atėjo metas keistis.
Keičiasi metų laikai, keičiasi visuomenės.
Ir mes galim arba tapti šio pasaulio dalimi,
arba pavirsti dulkėmis.
Mes imsimės šios bylos.
Nuostabu.
Aš jau maniau, kad jūs pasakysite, jog išvykstate gyventi į Nebraską.
Ne. Jis liks čia, Amherste, ir pasistengs nuveikti kažką gero.
- Galiu paimti? - Ne.
Bet man reikia tavo pagalbos.
Kokios?
Aš noriu naujos suknelės.
Šiuo metu esu užversta užsakymais...
O, ne. Nenoriu, kad ją siūtum tu.
Noriu pasisiūti ją pati.
- Pati? - Taip.
Žinau, kad nesu gera siuvėja,
bet aš privalau pasisiūti ją pati.
Suknelę, su kuria galėčiau rašyti.
Su kuria galėčiau gyventi.
Ir man reikia tavo, kaip ekspertės, patarimų,
nes spėju, jog tokios suknelės dar nebuvo.
Mielai padėsiu.
Man patinka naujo modelio kūrimo iššūkiai.
Puiku.
Sėsk.
Kol mergaitės nenunešė vaikelio, ar pasakysite mums jo vardą?
Taip. Aš manau, galim.
Siu, gal malonėtum?
- Gal Seras Kakotojas? - Labai tiktų.
Laukiam ausis ištempę. Kaip mes jį šauksim?
Mes su Ostinu nusprendėm...
- Ką... - Ne, sakyk. Sakyk.
- Kas ten? - Kažkas beldžiasi į duris?
Tuojau!
Trauk mane devynios,
koks čia šaunuolis stovi prieš mane?
Aš - pulkininkas Tomas Ventvortas Higinsonas.
Atvykau pasimatyti su didžia poete Emilė Dikinson.
- Koks? - ...truputį vėliau.
Atvyko svečias pas Emilę.
Pas Emilę? Kas?
Kariškis, gražus kaip velnias.
Kažkoks Vintvigas Hansvortas Tomptonas Popkornas.
- Megė, gal tau - priepuolis? - Tark iš lėto, Megė.
Hamsvortas Viglstonas Tenterhuksas.
Ką?
Pulkininkas Tomas Ventvortas Higinsonas.
Jūsų duktė Emilė Dikinson yra mano...
nematyta susirašinėjimo draugė.
Susirašinėjimo? Norite pasakyti...
- Ji jums rašė? - Taip.
Daug laiškų ir eilėraščių.
Nepaprastų eilių.
Emilės žodžiai, jos nepaprasti, tinkami žodžiai
buvo lyg vaistai mano sužeistai karo baisybių širdžiai.
Kažkodėl fronte koviausi aš,
o tai, kas ten išgyvenama, aprašė ji.
Kaip įmanoma, jog ši moteris, būdama taip toli nuo mūšių laukų,
pagavo tamsiausią, giliausią tiesą?
Privalėjau asmeniškai su ja susipažinti
ir, suprantama, su jos šeima.
Sakykite, kada pirmą sykį supratote, kad ji - geniali?
Su šia suknele apjuosiu visos egzistencijos visumą.
Keliausiu į sąmonės pakraščius.
Vadinasi, nereikia besivelkančio apsiuvo.
Sąmonė - miglota.
Taip!
Ji turi būt lengvai skalbiama, nes vilkėsiu ją kasdien
nardydama visuose patirties išmatavimuose.
Tuomet ji turi būt balta. Ją paprasčiausia skalbti.
Balta suknelė?
Taip. Pasiūta iš šviesos, kuri būna tik pavasarį.
Labai gražu. Kaip detalės?
Sagos, kabliukai, kilpos?
Jei sagų bus per daug, tuomet viena negalėsiu užsisegti.
Sagos gali būt priekyje.
Tuomet galėsi jas užsegti pati.
- Suknelė su sagomis priekyje? - To dar nebuvo.
Tai - naujoviška!
- Sagos per visą ilgį. - Puiku.
Pakalbėkime apie formą.
Ja išreiškiama beveik visa esmė.
Turniūras, apatinis sijonas, lankas?
Nieko nenoriu. Noriu, kad ji būtų aptaki.
Štai ko dar nenoriu.
- Šito. - Be korseto?
Man reikia suknelės, su kuria galėčiau veikti viską.
O su korsetu daug ko negalima.
Atskleisiu paslaptį. Aš nevilkiu korsetų.
Tai bent? Tavo kūnas - toks?
Taip ir ne. Suknelės formai pabrėžti naudoju gumą.
- Atrodau stilingai... - Taip.
...bet guma leidžia man kvėpuoti, kuomet dirbu susilenkusi.
Gal ir tu taip galėtum?
Nežinau. Aš nenoriu jokios formos. Gryna beformystė.
Galėsi labai giliai kvėpuoti, Emilė Dikinson, bet tiek to.
Be korseto, be gumos, uniforma darbui.
Tada kyla klausimas dėl daiktų.
- Taip? - Kokius įrankius naudoji?
Aš, pavyzdžiui, naudoju žirkles, antpirštį...
Man užtenka pieštuko ir popieriaus skiautelių.
Aišku.
Spėju, norėsi juos nešiotis su savimi,
kad turėtum po ranka atėjus įkvėpimui?
Teisingai.
Tuomet tau reikia...
- Kišenių. - ...kišenių.
Emilė, pas tave kai kas atėjo.
- Pasodinkime jus... - Svečias.
Svečias? Kas?
Pulkininkas Votsvortas Bentlis Tidivinksas.
Pulkininkas Tomas Ventvortas Higinsonas?
Taip ir pasakiau.
Jis - čia? Mūsų namuose?
Apačioje su tavo šeima, visi laukia tavęs.
O Dieve.
Ko jam čia reikia? Jis nerašė, kad nori pasimatyti tikrame gyvenime.
Mūsų santykiai - tik tekstiniai.
Nerimauji, kad tikroji tu jam nepatiksi?
Aš nežinau, ką jis pagalvos. Aš save apibūdinau mažybiniais žodeliais.
Sakiau, kad esu maža it paukštukas,
ir kad mano plaukai - kaštono kiauto spalvos.
Sudarei jam melagingą įspūdį?
Aš negaliu ten eiti.
Reikia sugalvoti kokią priežastį. Pasakyk jam...
Pasakyk jam, kad aš neapsirengusi.
Kad Betė mane matuoja.
Tegu ateina kitą dieną.
Gerai. Pamėginsiu.
Tačiau jaučiu pareigą tau pasakyti,
kad tokio gražuolio aš dar nesu mačiusi.
Man nesvarbu. Aš jo nemyliu. Man reikėjo tik jo nuomonės apie eiles.
Aš nesu pasiruošusi su juo susipažinti. Nė iš tolo.
Aš dar nieko neparašiau. Tik pradėjau,
tad aš dar ilgai nebūsiu pasiruošusi.
Tai nepyksi, jei pamerksiu jam akį?
Megė, daryk ką tik nori. Tik tegu eina iš čia.
Negaliu patikėti, kad jis atvyko.
O Dieve, Siu. O kaip Siu? Ar Siu supyks?
Kokią arbatą mėgstate, pulkininke?
Ir jūs tikriausiai išalkote po kelionės.
Galiu pasiūlyti jums šalto kumpio?
O, ne. Nereikia, ačiū.
Aš - vegetaras.
Kaip etiška.
Tuomet atnešiu jums daržovių. Aš tuojau.
Gal galite nusivilkti švarką, pulkininke?
Jūs čia barstote tas pilietinio karo dulkes.
Močiute Sausainėli, galima porai žodžių?
Paklausykite manęs įdėmiai.
Tas vyras - nepaprastai svarbus.
Jis - rašytojas, mąstytojas, revoliucionierius
ir sukorė tokį kelią čia, nes jį sužavėjo Emilės poezija.
Ar suprantate? Vieną dieną jis gali būt atsakingas už Emilės kūrybinį palikimą.
Todėl mes jį vaišinsime arbata
ir tam naudosim pačius geriausius indus.
O jei jis paprašys kavos,
mes patieksime ją su saldžiu sviestu ir kiaušiniais,
kaip siūloma „Praktiškoje namų šeimininkėje“. Supratot?
Siuzana Gilbert, o tu - kieta boba.
Ar viskas gerai?
Taip, mes ruošiame arbatą pulkininkui Higinsonui.
Kur Emilė?
Mažas nesklandumas.
Ji nenusileis.
- Neabejoju, ji tuoj nusileis. - Labai nemandagu.
Tikėjausi, kad išmokėme ją mandagumo, bet, pasirodo, ne.
Nieko tokio. Neabejoju, kad ji pasinėrusi į rašymą.
Įsivaizduoju, jog kai įkvėpimas pagauna, laikas ištirpsta.
Gal grietinėlės ir cukraus, pulkininke?
Tik tarkite žodį.
O, ne. Geriu be nieko.
Man tokia garbė susipažinti su menininkės šeima.
Papasakokite man apie Emilę. Kokia ji?
Su visomis smulkmenomis prašyčiau.
Kartais paprasti žmonės nuveikia didžiulius dalykus.
Na...
Emilė - unikali.
- Ji - mažumėlę balta varna. - Nemoka siūti, gaminti ar skalbti.
- Bet užtat kepa pyragus. - Ir labai mėgsta gėles.
Ji kalbasi su kamanėmis.
Taip, įdomu, kas nutiko tai bitei?
Ji - labai unikali, iš arčiau susipažinus.
Ji - vienintelė kvaištelėjusi mūsų šeimoje.
Aš nesu dėl to tikra.
- Kvaištelėjusi? - O, taip.
Mes visi - gana normalūs.
Karas šalyje.
Žmonės - priešai, žūsta.
Tai - mintis apie izoliaciją ir saugumą.
Aš esu moteris.
Vyrai miršta!
Ir aš mirštu,
įmegzdama savo gyvenimo smulkmenas,
kaip ir mes visi.
Ar tu - mano tėvas?
Aš - jos tėvas.
Dikinson spąstuose.
Čia - ne Emilė, beje.
Ne, čia...
Aš manau...
Manau, tiks.
Viskas.
Kitokia suknelė...
Kitokia poezija.
Ar tikrai nenori, kad aš tau ją pasiūčiau?
- Užtruksiu tik kelias savaites. - Ne, noriu viską daryti pati.
Ir ačiū tau už tai, kad padėjai pasvajoti, Betė.
Ką man pasakyti tavo šeimai?
Pasakyk, kad nusileisti negaliu.
Pasakyk...
Kad rašau.
Žinai, ką?
Net jei ir nepakeisiu pasaulio...
Vis tiek rašysiu.
Net jei niekam nebus įdomu.
Net jei niekas nežinos,
kad buvo žmogus, vardu Emilė Dikinson, sėdėjusi
šiame kambarėlyje
per dienų dienas
ir rašiusi apie tai, ką jautė.
Skani arbata.
Sveiki. Aš - Vinė.
Tomas Ventvortas Higinsonas.
Bet jūs galit vadint mane Ventvortu.
Žinoma.
Šalin rankas. Jis - mano.
- Jei Lavinja jau čia... - Sijonas dega.
...gal atskleiskime didžiąją naujieną?
Prieš jums ateinant, mes ketinome pranešti mūsų vaiko vardą.
Pagaliau išrinkot vardą?
Jie ilgai užtruko. Vaikui - keturi mėnesiai.
Greičiau jau. Sakykite!
- Geras! Kas praneš? - Pats vaikas praneš.
- Taip, Siu? - Taip.
Jis parašė laiškelį.
Jis - laiškų rašytojas. Panašus į tetą.
Jis adresuotas jums, pone Dikinsonai.
- Perskaityti? - Prašyčiau.
Nepamiršk nutaisyt balso.
Su balsu?
„Brangus seneli,
šiame pasaulyje gyvenu jau tiek daug dienų,
o vardo dar neturiu“.
Emilė - vienintelė kvaištelėjusi.
„Mano mama sako, kad tavo vardas - labai gražus,
ir aš norėčiau tokio paties.
Jei leisi, kad toks mažas vyrutis kaip aš
gali turėti tokį didelį vardą kaip tavo, pasakyk“.
Pavadinsime vaiką Edvardu tavo garbei.
Su jūsų leidimu, žinoma.
Tai - didžiausia garbė per visą ilgą mano gyvenimą.
Edvardas. Edvardėlis.
- Mes vadinsime jį Nedu. - Nedukas.
Labai gražu.
- Vaikas turi vardą. - Betė, nežinojau, kad tu - dar čia.
Padėjau Emilėi kurti naują suknelę.
Man jau metas.
Sveikinu.
Ačiū.
Ir ruoškis,
pulsiu užsakinėti sekmadieninius drabužėlius savo anūkui,
jei jau jis gavo krikščionišką vardą.
Nekantrauju kuo greičiau nueiti su juo į bažnyčią,
kad kitos močiutės pavydėtų.
Religija yra būtent apie tai.
Viso.
Tai - Betė. Pas ją visi siuvamės.
Taip. Geriausia Amhersto siuvėja.
Atleiskite minutėlei.
Graži uniforma.
Manau, mes jam patinkam.
Ar Emilė ketina nusileisti?
Atleiskite, Betė.
Jūs - Betė, tiesa?
Atsiprašau? Kas klausia?
Atleiskite, ponia.
Aš - pulkininkas Tomas Ventvortas Higinsonas.
Turėjau garbės tarnauti kartu
su pirmuoju juodaodžių Sąjungos pulku -
su savanoriais iš pirmojo Pietų Karolinos pulko.
Gal esate apie jį girdėjusi.
Jūs kariavote kartu su Henriu.
Ne.
Ne, jis kariavo savarankiškai, su savo vyrais.
Jie patys apsiginklavo ir pabėgo pasitikt priešo.
Labai drąsus poelgis.
Vyko mūšis, tiksliau, susišaudymas, bet nuožmus.
Konfederatai artėjo prie Boforto,
o Pietų Karolinos savanoriai surengė jiems pasalą.
Henris buvo su jais.
Ar jis...
Henris liko gyvas po mūšio.
Jis gyvas ir sveikas.
Audroj - melodingiausia -
Aršios prireiks audros -
Paukštelei pabaidyt, kuri
Tiek įžiebė aistros -
Aš nedrįsau tikėtis.
Ir...
Atvežiau jums šitą.
Henrio laiškai.
Pagaliau pristatyti.
Visada sakiau, kad puikus tekstas visada pasieks savo skaitytoją.
Ponia.
Atleiskite, pulkininke, kad ji dar nenusileido.
Nieko tokio.
Lauksiu, kiek reikės.
Ką tokiai poetei kaip Emilėi reiškia valanda ar dvi?
Žmonėms gal teks laukti šimtmečius, kol sugebės ją suprasti.
Žinote, pasakojama, kad senovėje, kai airiai kariaudavo,
tarp klanų galiojo susitarimas.
Kad ir koks nuožmus kildavo karas,
kad ir kiek krisdavo vyrų,
poetų niekas nežudydavo.
„Nežudykite poetų“, jie sakydavo,
nes poetai turi likti ir užrašyti istoriją.
Tai buvo Poetė - Kuri
Ištraukdavo giliausią prasmę
Iš kasdienių reikšmių
Rečiausią aromatą
Paukštelis apsigyvena pas mane pavasary
Saulė - palietė Aušrą -
Vėlyva vasara yra Palaima -
Skrybėlę užsirišu - į Šalį susisupu -
Ruduo peržvelgė mano mezginius
Jokia Fregata knygai neprilygs
Žiemą mano kambary
Anksti aš kėliaus -
Ir su savo Šunim -
Jūrą aplankiau -
Emilė, nagi! Emilė...
Undinės išplaukė Pažiūrėti į mane -
Atplauk, Emilė. Plauk.
Palaukite manęs.
Atplaukiu.
Išvertė Egidija Namavičė