Cik labas ziņas, lēdija Peonija!
Redzu, ka jums ir jauna cepure.
Admirāli Biškrēsliņ!
Esat atgriezies no sava garā pazemes ceļojuma ar uzvaru.
Mīļā Īrisa - tik elegantā kleitā.
Lūk, manas kamenes - aizņemtas un čaklas.
Nudien - kam vajadzīgas ballītes, ja ir dārzs?
Sezonas galvenais sabiedriskais notikums ir šis.
Līdz kaklam darbā vai darbs līdz kaklam?
Nāve! Ko tu dari manā dārzā?
Atnācu tevi apraudzīt. Parādīt savu jauno tērpu.
Sasodīts! Tu esi uzcirties.
Jā, tiku ar sevi skaidrībā. Kad pēdējoreiz runājām, biju nomākts.
Bet tagad jūtos labi.
Kas notika? Tev izdevās atpūsties, vai…
Tu zini, ka darbaholiķiem nav brīvdienu.
Taču es paraudzījos uz visu mazliet citādi.
Tikai vajadzēja mainīt skatpunktu. Un viss.
Oho! Labi. Nu, stāsti!
Zini, man radās sajūta, ka esmu pret sevi pārāk skarbs.
It kā es būtu tas čalis, kuru neviens negrib satikt.
Cilvēkiem tiešām nepatīk doma par gulēšanu zemē
un tārpiem, kas lien laukā no sejas.
Nepatīk gan.
Bet tad es sāku domāt.
Ja nebūtu nāves - kas ir dzīve?
Tas viss ir viens process.
Līdzīgi kā šie ziedi.
Tie aug augsnē, kas būtībā ir trūdi.
Tad tās zied un beigās sapūst, un pašas kļūst par trūdiem.
Un tas atkārtojas atkal un atkal.
Tas ir cikls, mīļā. Ļautiņiem ar to būs jāsamierinās.
Jā. Man tiešām prieks, ka jūties labāk.
Šis uzvalks spridzina.
Jā. Es tā padomāju, ka arī tev derētu pamainīt izskatu.
Kāda vaina manam izskatam?
Runa nav par izskatu, bet par to, kā jūties.
Tev ir jāvalkā tāds apģērbs, kurā tu jūties kā tu.
Apģērbam ir jāliek justies īpaši, nevis slikti.
Tu nevari staigāt apkārt, ietīstīta citu cilvēku gaidās.
Tev ir jāstrādā, mis Dikinsone.
Tev ir tik daudz neatbrīvotu dzejoļu - simtiem -, visu laiku dižākie dzejoļi.
Un arī termiņš tuvojas.
Nezinu, vai šādā tērpā spēsi strādāt pietiekami ātri.
Tad ko tu…
Kā tad man vajadzētu ģērbties? Tādā uzvalkā kā tu?
To es tev nevaru pateikt.
Tev sev jāpajautā: "Kas man derēs?
Kas liks man doties dziļāk, nekā es jebkad esmu bijusi?
Doties tālāk, nekā es jebkad esmu aizceļojusi?"
Tev ir jāstrādā, mis Dikinsone. Tev vajadzēs formastērpu.
Zini, man tiešām liekas, kā šī kleita ir diezgan stīva.
Man patiktu kaut kas brīvāks.
Dabū to, kas tev vajadzīgs, Emīlij!
Esi tā, kas esi, jo laiks paiet ātri.
Mums ir jāraksta dzejoļi.
Dikinsone
Tas bija Dzejnieks -
Dēmoniskās… Sātana podziņas!
Nu taču!
Vinnij!
-Jā? -Es nevaru dabūt nost to stulbo kleitu.
Vai palīdzēsi atpogāt?
Kāpēc tu izģērbies? Ir dienas vidus.
Tāpēc, ka man vajag kaut ko uzrakstīt
un korsete ir tik cieša, ka es nespēju paelpot.
Ceru, ka neviens neatnāks pie tevis ciemos.
Kurš tad nāk ciemos pie manis?
Tieši tā.
Tas, kā sievietes mūsdienās ģērbjas, ir stulbums.
Mums ir jāspēj pašām apģērbties un izģērbties.
Pamatprasība, lai cilvēku uzskatītu par pieaugušo.
Emīlija Dikinsone, kā tu uzdrošinies apšaubīt dāmas siluetu?
Iedvesma nozīmē elpošanu. Vai tu to saproti?
Lai cilvēks būtu iedvesmots, viņam ir jāspēj elpot.
Es gribu sēdēt pie sava rakstāmgalda un elpot ar pilnu krūti.
Labi, tu esi kā traka pēc tā.
-Es tikai negribu valkāt korseti. -Mums visiem ir sapņi.
Es jūtu, kā plūst asinis. Asinis un dzeja.
Tevi nekas neatturēs no rakstīšanas, vai ne?
Pagaidām mani nekas nav atturējis.
Un cilvēki tiešām ir mēģinājuši.
Viņi nevar mani atturēt no rakstīšanas, Vinnij.
Jo rakstīšana ir tā, kas mani uztur dzīvu.
Nu, tai ziņā es vienmēr tevi atbalstīšu.
Pagriezies!
Paskat uz mums! Laimīga ģimene.
Ne visas laimīgās ģimenes ir līdzīgas.
Labi.
Nu…
Skat, kas atnākuši!
Mēs negaidījām viesus.
Māte, tēvs…
esam ieradušies salīgt mieru.
Sāksim ar to, ka es nekad neesmu ar tevi karojis.
Vai tur iekšā ir mans mazdēls?
Jā.
Nu tad žigli nāciet iekšā!
Šim bezvārda pagānam beidzot jāiepazīstas ar savu vecmāmiņu Cepumiņu.
Tad jūs jau esat izvēlējušies vārdu?
-Gandrīz. -Mīļais dievs, kāpēc tāda kavēšanās?
-Mēs gribētu viņam dot ģimenes vārdu. -Tā arī pieklājas.
Bet, pirms to darām, mums jāzina, kas mēs esam par ģimeni.
Apžēliņ, ko tas nozīmē?
Tēvs, ir kāda lieta, ko es gribētu ar tevi apspriest.
Manu uzmanību ir piesaistījusi jauna tiesas prāva, un, ja tā interesē tevi,
varbūt mēs varētu to uzņemties kopā.
Man likās, ka tu nodibināji savu uzņēmumu.
Šī lieta prasīs visu manu enerģiju,
taču arī tavu kompetences līmeni.
Ak tā.
Turpini!
Kāda ir situācija?
Ir kāda brīvībā dzimusi melnādainā meitene, vārdā Andželīna Palmere.
Viņa šeit, pilsētā, strādāja par kalponi Šovu ģimenē.
Mēs pazīstam Šovus.
-Jā, jā. Cienījami cilvēki. -Ne gluži.
Redziet, Šovu ģimene izperināja plānu
pārdot Andželīnu verdzībā Džordžijā par 600 $.
Andželīnas brāļi viņu izglāba,
slepus izvedot no mājas, pirms Šovi atstāja pilsētu,
bet viņi tika notverti, apsūdzēti par nolaupīšanu un uzbrukumu.
Šie vīri šobrīd sēž cietumā,
un viņi būtu no sirds pateicīgi, ja mēs viņus pārstāvētu.
Ķēpīga padarīšana. Šoviem ir labi sakari.
Kāpēc lai mēs gribētu pievērst Dikinsonu vārdam šāda veida uzmanību?
Tieši tāpēc mums šī lieta ir jāuzņemas.
Būsim atklāti, tēt! Dikinsonu vārdam šobrīd neklājas diez ko labi.
Ar tavu aizvēsturisko vigismu un manām, nu…
vājībām
mums ar tevi nav bijis tas labākais gads.
Šīs lietas uzņemšanās Dikinsonu vārdam dotu jaunu nozīmi.
Tas nozīmētu, ka mēs iestājāmies par to, kas ir pareizi.
Labiski viens, kreiliski divi.
Ko jūs tur adāt?
-Tu redzēsi. Visi redzēs. -Ko tad?
Es adu episku mākslas darbu.
Labrīt! Cik skaista diena!
Vai ne?
Man no šī skaistā laiciņa gribas spriņģot.
Putni un bitītes, ziniet. Ziedputekšņi, nektārs.
Sāku justies mazliet mežonīga.
Gribētu, lai kāds dedzīgs džentlmenis mani aizrauj pameņģēties.
Megiju pārņēmusi miesaskāre.
Es meklēju Emīliju. Vai viņa ir mājās?
-Viņa ir augšstāvā. Raksta. -Vai tu viņai ko atnesi?
Ja viņa raksta, es negribu viņu traucēt.
Viņa vienmēr raksta vai domā. Emīlijai ir jādomā.
Viņa ir vienīgā no mums, kurai tas jādara.
Ej vien! Viņa priecāsies tevi redzēt.
Labiski viens… kreiliski divi.
Man Kari sagulst Grāmatās -
Kas tur?
Betij! Nāc iekšā!
Es zinu, ka tu esi aizņemta.
Nekas. Vai kas atgadījies? Tu neesi saņēmusi ziņu no Henrija, vai ne?
Nē, no Henrija nav ziņu. Esmu tam atmetusi ar roku…
Betij, man ļoti žēl. Kaut es varētu kā līdzēt!
Nē, paklausies! Tāpēc es atnācu.
Jo tu centies man palīdzēt, bet es pret tevi biju pārāk asa.
Tu tikai centies man dot cerību.
Un tajā nav nekā slikta, it nekā.
Pasaulei vajadzētu vairāk cilvēku, kas cenšas dot citiem cerību.
Nezinu, Ostin.
Esmu jau pieņēmis, ka savu mantojumu neatstāšu politikā.
Mans patiesais mantojums ir cilvēki šeit, mana ģimene, mani bērni.
Nu tad padomā par saviem bērniem! Andželīnai bija 11 gadu.
Padomā par Emīliju tajā vecumā!
Viņi centās viņu pārdot svešiniekam par 600 $.
Tev tas patiešām rūp, vai ne?
Jā. Ir pienācis laiks pārmaiņām.
Gadalaiki mainās, un mainās arī sabiedrības.
Un mēs varam vai nu būt daļa no jaunās pasaules,
vai pazust nebūtībā.
Mēs to lietu uzņemsimies.
Brīnišķīgi!
Baidījos, ka paziņosi, ka pārcelies uz Nebrasku.
Nē. Nē, viņš paliks te, Amerstā, un mēģinās to padarīt par labāku vietu.
-Dosiet viņu man? -Nē. Nē.
Vispār man tiešām noderētu tava palīdzība.
Kādā lietā?
Es gribu uzšūt jaunu kleitu.
Man darbnīcā ir diezgan daudz pasūtījumu…
Nē, es negribu, lai tu man to uzšuj.
Gribu to šūt pati.
-Pati? -Jā.
Es zinu, ka man šūšana nepadodas,
bet ir ļoti svarīgi, lai es to darinātu pati.
Kleitu, kurā varu rakstīt.
Kleitu, kurā varu dzīvot.
Tāpēc man tiešām noderētu tavs speciālistes padoms,
jo es neesmu pārliecināta, ka tāda kleita jelkad ir pastāvējusi.
Nu, es palīdzēšu ar lielāko prieku.
Man patīk jauna dizaina izaicinājumi.
Lieliski.
Sēdies!
Pirms meitenes aiznes mazuli prom, vai pateiksiet viņa vārdu?
Nu, jā. Laikam varam pateikt.
Sū, uzņemsies šo godu?
-Varbūt sers Kakselots? -Precīzi.
Mēs klausāmies. Kāds ir šī puisēna vārds?
Nu, mēs ar Ostinu esam nolēmuši…
-Kas… -Nē, turpiniet! Sakiet!
-Kas tas varētu būt? -Pie durvīm kāds ir.
Nāku!
Ak tu kungs un tētīt,
kas ir šis lieliskais vīrieša cilvēks, ko redzu savā priekšā?
Mani sauc pulkvedis Tomass Ventvorts Higinsons.
Nāku satikt dižo dzejnieci Emīliju Dikinsoni.
-Kas tur ir? -…vārdu citā laikā.
Ieradies viesis. Pie Emīlijas.
Pie Emīlijas? Kas tas ir?
Armijnieks, augsta ranga virsnieks, smuks kā bilde.
Viņu sauc Vintvigs Hansvorts Tomptons Popkorns.
-Megij, vai tev ir trieka? -Saki lēnām, Megij!
Hemsvorts Viglstons Tenterhukss.
Ko?
Pulkvedis Tomass Ventvorts Higinsons.
Jūsu meita Emīlija Dikinsone ir mana…
neredzētā vēstuļu draudzene.
Vēstuļu draudzene? Jūs gribat teikt…
-Viņa jums ir rakstījusi? -Jā.
Daudzas vēstules un dzejoļus.
Tik neparastus dzejoļus.
Emīlijas vārdi, viņas trāpīgie, vajadzīgie vārdi,
kara mokās man bija kā balzams.
Tā nu ir sanācis, ka es biju frontes pirmajās līnijās,
taču viņa ir tā, kurai izdevies šo pieredzi ietērpt vārdos.
Kā tas iespējams, ka šī sieviete, būdama tik tālu no kaujaslauka,
spēj izteikt tā dziļāko, tumšāko patiesību?
Man, protams, bija viņa jāsatiek
un jāredz viņas mājas, un jāiepazīstas ar viņas ģimeni.
Sakiet, kad jūs sapratāt, ka viņa ir ģēnijs?
Es tajā kleitā apriņķošu visu esamību.
Aizceļošu līdz apziņas robežām.
Labi, tātad tu negribi, ka apakšmala velkas pa zemi.
Apziņa ir dubļaina.
Jā. Tā ir… Jā!
Un tai ir jābūt viegli tīrāmai, lai es to varētu valkāt katru dienu,
skrienot cauri visām pieredzes dimensijām.
Tad tai ir jābūt baltai. Balto ir visvienkāršāk mazgāt.
Balta kleita?
Jā. Darināta no gaismas, no gaismas, kas pastāv tikai pavasarī.
Ļoti jauki. Un kā ar konstrukciju?
Sprādzēm, āķīšiem, podziņām?
Ja būs pārāk daudz pogu, nespēšu pati uzvilkt.
Bet ja nu pogas būtu priekšpusē?
Tad tu to varētu uzvilkt pati.
-Kleita ar pogām priekšpusē? -Atšķirīga.
Inovatīva!
-Pogas priekšpusē līdz pašai augšai. -Burvīgi.
Tagad parunāsim par formu!
Ar to mēs tiešām paudīsim vēstījumu.
Turnīras, apakšsvārki, stīpa?
Es neko no tā negribu. Gribu plūdlīnijas.
Es pateikšu, ko vēl negribu.
-Šo. -Bez korsetes?
Man vajag, lai šī kleita ļauj man izdzīvot katru iespējamību.
Korsetes pārāk daudz ko padara neiespējamu.
Es tev atklāšu mazu noslēpumu. Es nevalkāju korseti.
Sasodīts! Tavs ķermenis vienkārši tā izskatās?
Jā un nē. Es izmantoju ieveramo gumiju, lai piešķirtu kleitai formu.
-Es tik un tā izskatos stilīgi… -Tiešām.
…bet ieveramā gumija ļauj man elpot, kamēr es līkņāju savā darbnīcā.
Vai tev tas derētu?
Nezinu. Es domāju, ka negribu formu. Pilnīgs bezformīgums.
Būs daudz vietas elpas ievilkšanai, Emīlija Dikinsone, bet labi.
Nekādas korsetes, nekādu ieveramo gumiju. Formastērps, kurā strādāt.
No tā izriet jautājums par praktiskajām detaļām.
-Turpini! -Kādi rīki tev nepieciešami darbam?
Piemēram, man ir šķēres, uzpirkstenis…
Man vajag tikai zīmuli, dažas papīra lapiņas.
Skaidrs.
Un pieņemu, ka gribēsi tos nēsāt līdzi
gadījumam, ja pārņem iedvesma?
Tieši tā.
Tad tev noteikti būs vajadzīgas…
-Kabatas. -…kabatas. Kabatas.
Emīlij, pie jums kāds atnācis.
-Apsēdieties… -Viesis.
Viesis? Kas?
Pulkvedis Vatsvorts Bentlijs Tidlīvinkss.
Pulkvedis Tomass Ventvorts Higinsons?
Jā. Tieši tā es teicu.
Viņš ir šeit? Mūsu mājā?
Lejā ar jūsu ģimeni. Gaida jūs.
Ak dievs!
Ko viņš te dara? Neesmu izteikusi vēlmi satikties.
Mūsu attiecības ir tekstuālas.
Vai raizējies, ka viņam nepatiks, kāda esi īstenībā?
Es nezinu, ko viņš domās. Es sevi raksturoju deminutīvos.
Pateicu, ka esmu maza kā paceplītis
un ka mani mati ir kastaņas pogaļas krāsā.
Ā, saprotu. Tātad izlikāties par kādu citu?
Es nevaru kāpt lejā. Nē, mums…
Mums ir jāizdomā aizbildinājums. Pasaki viņam…
Pasaki viņam, ka es neesmu saģērbusies.
Ka pie manis ir Betija, lai noņemtu mērus.
Viņam būs jāatnāk citudien.
Labi. Mēģināšu.
Bet, pirms to daru, uzskatu par savu pienākumu pateikt:
viņš ir viens no izskatīgākajiem kungiem, ko esmu redzējusi.
Man vienalga. Es viņu nemīlu. Gribēju tikai viņa viedokli par maniem dzejoļiem.
Vēl neesmu gatava ar viņu tikties. Pat ne tuvu.
Neesmu uzrakstījusi pietiekami. Es tikai sāku.
Paies gadi, līdz būšu gatava.
Tātad nebūsiet apbēdināta, ja es viņu ievilināšu savos valgos?
Megij, dari, kas jādara. Tikai dabū viņu prom!
Neticami, ka viņš tiešām atbrauca.
Ak dievs, Sū. Kā ir ar Sū? Vai Sū būs dusmīga?
Kā jūs dzerat tēju, pulkvedi?
Un jūs noteikti esat izsalcis pēc tāla ceļa.
Vai varu piedāvāt cepta šķiņķa šķēli?
Ai, nē. Nē, paldies.
Patiesībā esmu veģetārietis.
Cik ētiski!
Tad es atnesīšu jums dārzeņus. Tūlīt būšu atpakaļ.
Vai jūs varētu novilkt žaketi, pulkvedi?
Jūs te bārstāt pilsoņkara putekļus.
Vecmāmiņ Cepumiņ, panāksiet aprunāties?
Klausieties, un labi uzmanīgi!
Tas cilvēks, kas tur sēž, ir ļoti svarīgs.
Viņš ir rakstnieks, domātājs, revolucionārs,
un viņš mēroja šo tālo ceļu, jo apbrīno Emīlijas dzejoļus.
Vai nesaprotat? Kādudien viņš varētu būt atbildīgs par Emīlijas mantojumu.
Tāpēc mēs viņam pasniegsim tēju
un izmantosim savus labākos traukus.
Un, ja viņš palūgs kafiju,
mēs to pasniegsim ar saldo sviestu un veselām olām,
kā iesaka Taupīgā namamāte. Vai sapratāt?
Sūzana Gilberta, tev tiešām ir iekšas.
Viss kārtībā?
Jā, mēs tikai gatavojam tēju pulkvedim Higinsonam.
Kur ir Emīlija?
Maza aizķeršanās.
Viņa nenāks lejā.
-Viņai drīz jānonāk. -Cik nepieklājīgi!
Likās - esam viņai iemācījuši manieres, bet tēva darbs nekad nav galā.
Nebūt ne. Viņa noteikti ir aizņemta ar rakstīšanu.
Varu iedomāties, ka tad, kad viņa ir aizrāvusies, laiks vienkārši izzūd.
Vai vēlaties krējumu un cukuru, pulkvedi?
Tikai sakiet!
Ai, nē. Nē, bez piedevām.
Esmu pagodināts iepazīties ar mākslinieces ģimeni.
Jums man jāpastāsta par Emīliju. Kāda viņa ir?
Aiziet! Mani interesē ik sīkums.
Galu galā, reizēm neievērojami cilvēki paveic ļoti ievērojamas lietas.
Nu…
Emīlija ir neatkārtojama.
-Viņa ir savādniece. -Viņa neprot ne šūt, ne gatavot, ne tīrīt.
-Bet viņa tik lieliski cep! -Viņu ļoti aizrauj puķes.
Viņa ir manīta sarunājamies ar kamenēm.
Jā, kas ar to kukaini notika?
Būtībā viņa ir unikāla personība.
O jā. Viņa noteikti ir šīs ģimenes trakā.
Par to es neesmu pārliecināta.
-Trakā? -Jā.
Mēs pārējie esam diezgan normāli.
Valstī plosās karš.
Tā ir sašķelta, vīri krīt.
Šis ir paziņojums par izolāciju un drošību.
Es esmu sieviete.
Vīri mirst!
Un es mirstu,
ievīstīta savas dzīves sīkumos,
tāpat kā mēs visi.
Vai tu esi mans tēvs?
Es esmu tavs… Esmu viņas tēvs.
Būt iesprostotai Dikinsonā.
Tā nav Emīlija, starp citu.
Nē, tā…
Manuprāt…
Jā. Manuprāt, vajadzētu izdoties.
Lūk!
Jauna veida kleita…
jauna veida dzejai.
Tiešām negribi, lai es tev to uzšuju?
-Tas prasīs tikai dažas nedēļas. -Nē. Gribu to paveikt pati.
Paldies, ka palīdzēji man šodien sapņot, Betij.
Ko man teikt tavai ģimenei?
Saki, ka es nevaru kāpt lejā.
Pasaki viņiem…
ka es rakstu.
Zināt ko?
Pat ja es nespēšu mainīt pasauli…
es tik un tā rakstīšu.
Pat ja nevienam tas nebūs svarīgi.
Pat ja tas neko nemainīs,
ka bija tāds cilvēks, vārdā Emīlija Dikinsone, kas sēdēja…
šajā istabiņā…
dienu no dienas…
un visu pierakstīja vienkārši tāpēc, ka to juta.
Tēja ir burvīga.
Sveiki! Esmu Vinnija.
Tomass Ventvorts Higinsons.
Bet sauciet mani par Ventvortu.
Noteikti.
Rokas nost! Viņš ir mans.
-Nu, kad Lavīnija ir šeit… -Miesaskārīgā.
…varbūt jānāk klajā ar lielo paziņojumu?
Pirms jūs ieradāties, mēs grasījāmies paziņot mūsu mazuļa vārdu.
Beidzot izvēlējāties vārdu.
Viņi nesteidzās. Bērnam ir jau četri mēneši.
Klājiet vaļā! Klājiet vaļā!
-Forši! Kurš to pateiks? -Vispār to pateiks mazulis.
-Vai ne, Sū? -Jā.
Viņš ir uzrakstījis vēstuli.
O, viņš ir vēstuļu rakstītājs. Iet savas tantes pēdās.
Tā ir adresēta jums, Dikinsona kungs.
-Vai man to nolasīt? -Lūdzu.
Atceries par balsi!
Būs balss?
"Mīļo vectēv…
esmu šajā lieliskajā pasaulē jau tik daudzas dienas,
bet man vēl nav vārda."
O jā. Emīlija ir tā trakā.
"Mana māte saka - tev esot ļoti jauks vārds,
un es gribētu tev pavaicāt, vai varu dabūt sev tādu pašu.
Ja tu neiebilsti, ka tādam mazam cilvēciņam
būtu tik liels vārds kā tavējais, lūdzu, pasaki man."
Sauksim bērnu par Edvardu, tēt, tev par godu.
Tas ir, ar jūsu atļauju.
Tas ir lielākais pagodinājums manā ilgajā mūžā.
Ak, Edvard! Mazais Edvards.
-Mēs viņu sauksim par Nedu. -Mazais Neds.
Cik skaisti!
-Mazulim ir vārds. -Betij, nezināju, ka tu joprojām esi te.
Tikai piepalīdzu Emīlijai ar jaunu kleitu.
Tagad es došos.
Apsveicu jūs.
Paldies.
Un gatavojies -
es pasūtīšu daudz svētdienas tērpu savam mazdēlam
tagad, kad viņam ir kristīgais vārds.
Nevaru vien sagaidīt, kad aizvedīšu mazo Nedu uz baznīcu
un pārējās vecmāmiņas kļūs skaudīgas.
Tā ir reliģijas būtība.
Atā!
Tā ir Betija. Viņa darina mūsu drēbes.
Jā. Un viņa ir labākā šuvēja Amerstā.
Atvainojiet uz mirkli!
Man patīk tas formastērps.
Domāju, ka mēs viņam patīkam.
Vai Emīlija vispār kāps lejā?
Atvainojiet, Betij!
Esat Betija, vai ne?
Ko, lūdzu? Kurš prasa?
Piedodiet, kundze!
Mani sauc pulkvedis Tomass Ventvorts Higinsons.
Man bija tas gods dienēt kopā ar
Savienības pirmā melnādaino pulka kareivjiem,
Dienvidkarolīnas Pirmo brīvprātīgo pulku.
Iespējams, zināt par to.
Cīnījāties kopā ar Henriju.
Nē.
Nē, viņš cīnījās neatkarīgi - viņš un viņa vīri.
Viņi paši sevi apbruņoja un metās pretī ienaidniekam.
Tā bija drosmīga rīcība.
Bija kauja… drīzāk īsa sadursme, bet nikna.
Konfederāti bija ceļā uz Bofortu,
un Dienvidkarolīnas brīvprātīgie viņiem nogrieza ceļu. Uzbruka no slēpņa.
Henrijs bija viņu vidū.
Vai… Vai viņš…
Henrijs kaujā izdzīvoja. Viņš ir…
Viņš ir sveiks un vesels.
Tas Negaisā visskaistāk dzied -
Un bargai jābūt aukai -
Lai iebiedētu Putniņu
Kas sildījis tik daudzus -
Es neuzdrošinājos cerēt.
Un…
Es jums kaut ko atvedu.
Henrija vēstules.
Beidzot piegādātas.
Es vienmēr saku: diži sacerējumi atrod veidu, kā sasniegt lasītāju.
Kundze!
Ļoti atvainojos, ka viņa vēl nav nokāpusi lejā.
Man nav iebildumu.
Gaidīšu, cik ilgi vajadzēs.
Kas gan ir stunda vai divas tādai dzejniecei kā Emīlija?
Ļaudīm varētu nākties gaidīt gadsimtus, lai viņu izprastu.
Ziniet, par senajiem īru kariem stāsta,
ka klaniem bijusi vienošanās.
Lai cik asiņains kļūtu karš,
lai cik daudzi tiktu nogalināti,
dzejnieku dzīvības ir jāsaudzē.
"Nenogaliniet dzejniekus," viņi teica,
jo dzejnieki bija jāatstāj, lai izstāstītu stāstu.
Tas bija Dzejnieks - Cilvēks, kas -
Destilē dārgumus
No ikdienišķiem Vārdiem -
Tik stipru esenci
Man pavasarī Putns
Un Saule - skāra Rītu -
Vasaras nogale ir Prieks -
Es sienu Cepuri - kārtoju Šalli -
Rudens - redzēja, ka adu -
Kā Fregate ir Grāmata
Reiz Ziemā Istabā
Es sāku Agri -
Līdzi Suns -
Un apciemoju Jūru -
Emīlij! Emīlij, nāc! Emīlij…
No dzīlēm nāca Nāras Lai mani apskatītu -
Nāc, Emīlij! Nāc!
Gaidiet mani!
Es nāku.
Tulkojusi Aija Apse