Dobré zprávy, madam Pivoňko.
Vidím, že máte nový čepec.
Admirále Vratiči.
Ze své dlouhé pouti do říše mrtvých jste se vrátil vítězně.
Milý Kosatci, jaká to elegantní róba.
Tady jsou čmeláci, zabraní, v jednom kole.
Vážně, kdo potřebuje večírky, když máme zahradu?
Tohle tady je společenská událost sezóny.
Pracuješ těžce, nebo těžko pracuješ?
Smrti. Co děláš v mé zahradě?
Musel jsem se stavit. Ukázat ti novej vohoz.
Ty jo. Ty ses ale vyfiknul.
Jo, sebral jsem se. Když jsme se viděli posledně, byl jsem na dně.
Ale už jsem v pohodě.
- Co se stalo? Odpočinul sis, nebo… - Workoholici si dovolenou neberou.
Ale začal jsem přemýšlet trochu jinak. Stačilo změnit pohled. Toť vše.
Ty jo. Tak jo. No tak spusť.
No, měl jsem pocit, že jsem na sebe dost tvrdej.
Jsem prostě chlápek, kterýho nikdo nechce potkat.
Lidem se nelíbí představa, že ležej v hlíně
a z ksichtu jim lezou červi.
Ne, to ne.
Ale pak jsem se zamyslel.
Bez smrti… co je život?
Všechno je to jeden proces.
Jako tyhle kytky.
Rostou v zemi a to je v zásadě odpad.
Pak vykvetou a nakonec zetlejou a stane se z nich další odpad.
A totéž se děje pořád dokola.
Je to cyklus, bejby. Parchanti to musej přijmout.
Jasně. No, jsem moc ráda, že už se cítíš líp.
Ten oblek je pecka.
Jo. Tak nějak jsem si říkal, že bys taky mohla změnit vzhled.
Co se ti nezdá?
Nejde o to, jak vypadáš. Ale jak se cítíš.
Musíš nosit něco, v čem se cítíš sama sebou.
V oblečení si musíš připadat jako jednička, ne dvojka.
Nemůžeš se procházet sešněrovaná očekáváníma ostatních.
Čeká vás práce, slečno Dickinsonová.
Máš stovky nepublikovaných básní, těch nejúžasnějších vůbec.
A taky ti tak trochu běží lhůta.
Nevím, jestli ti takhle oblečené půjde pracovat dost rychle.
Tak co myslíš…
Co bych měla nosit? Oblek jako ty?
To ti říct nemůžu.
Musíš si položit otázku: „Co mi bude vyhovovat?
Co mi umožní zajít hloubějc, než jsem kdy zašla?
Dojít dál, než kam jsem se kdy vydala?“
Čeká vás práce, slečno Dickinsonová. Chce to uniformu.
Víš co? Tyhle šaty mi fakt přijdou dost upjaté.
Líbilo by se mi něco poddajnějšího.
Vem si, co potřebuješ, Emily. Buď sama sebou, protože čas kvapí.
Musíme psát básně.
Dickinsonová
Tohle byl básník
Ďábelský… Ďáblovy knoflíky.
No tak.
Vinnie!
- Ano? - Ty blbý šaty mi nejdou sundat.
Můžeš mě rozepnout?
Proč se svlékáš? Jsme uprostřed dne.
Protože potřebuju psát a ten korzet je tak těsný, že nemůžu dýchat.
Jen doufám, že ti nepřijde návštěva.
Kdo by mě navštěvoval?
Tak.
Ženy se dnes oblékají debilně.
Měly bychom se moct oblékat a svlékat samy.
To je základní požadavek dospělé osoby.
Emily Dickinsonová, jak se opovažuješ zpochybňovat siluetu dámy?
Inspirace obnáší nadechování. Uvědomuješ si to?
Abys měla inspiraci, musíš mít možnost dýchat.
Chci moct sedět za stolem a plně si nafouknout plíce.
Tak jo, ty posedlá osobo.
- Jen nechci nosit korzet. - Všechny máme sny.
Cítím, jak se ve mně rozproudila krev. Krev a poezie.
Tebe od psaní neodradí nic, viď?
Ještě mě nic neodradilo.
A Bůh ví, že to zkoušeli.
Od psaní mě neodradí, Vinnie.
Protože psaní mě drží při životě.
No, vždy ti budu k dispozici.
Dělej.
- Podívej na nás. Šťastná rodina. - Ne všechny šťastné rodiny jsou podobné.
Tak fajn.
Tak…
Podívejme, kdo přišel.
Nečekali jsme hosty.
Matko, otče…
…přišli jsme se usmířit.
Já s vámi v první řadě nikdy neválčil.
Máte tam mého vnoučka?
Ano.
Tak pojďte hned dovnitř.
Je čas, aby ten bezejmenný neznaboh poznal babičku Cookie.
Tak už jste vybrali jméno?
- Skoro. - Prokrista. Nač otálet?
- Chceme mu dát příjmení. - Tak se to sluší a patří.
Nejdřív ale chceme vědět, co máme za rodinu.
Co to proboha znamená?
Otče, rád bych s tebou něco probral.
Dozvěděl jsem se o zajímavé soudní kauze, a jestli tě bude zajímat,
třeba bychom se jí mohli ujmout společně.
Já myslel, že sis založil vlastní firmu.
Tenhle případ bude vyžadovat mé plné nasazení,
ale k tomu navíc i tvou úroveň odbornosti.
Chápu.
Pokračuj.
O co jde?
Je jedna svobodně narozená černošská žena jménem Angeline Palmer.
Pracovala ve městě jako služebná rodiny Shawových.
Shawovy známe.
- Ano. Počestní lidé. - Ne tak úplně.
Víš, rodina Shawových zosnovala plán,
jak za 600 $ Angeline prodat do Georgie do otroctví.
Její bratři ji zachránili tím,
že ji propašovali z domu, než Shawovi odjeli z města.
Ale chytili je a obvinili z únosu a napadení.
Ti muži právě teď sedí ve vězení
a uvítali by, kdybychom je zastupovali.
To je choulostivé. Shawovi mají dlouhé prsty.
Chci říct, nač přitahovat takovou pozornost ke jménu Dickinson?
Přesně proto bychom ten případ měli vzít.
Přiznejme si to, tati. Jméno Dickinson si zrovna teď nevede nejlíp.
Mezi tvým těžko stravitelným whigovstvím a mými, řekněme…
…slabostmi
jsme my dva neměli nejlepší rok.
Přijetí toho případu by dalo nový smysl jménu „Dickinson“.
Znamenalo by to, že jsme hájili, co je správné.
Jedno hladce, dvě obrace.
Co to pleteš?
- To uvidíš. Všichni uvidí. - Co uvidí?
Chystá se bombastický pletený veledílo.
Dobré ráno. Venku je nádherně.
Že ano?
To krásný počasí mi vlilo krev do žil.
Včeličky a kytičky, chápeš? Pyl, nektar.
Kapku z toho divočím.
Kéž by si se mnou nějaký švihácký džentlmen zaskotačil.
Tak jo, Maggie je nadržená.
Sháním Emily. Je k zastižení?
- Je nahoře. Píše. - Přinesla jsi jí něco?
Jestli píše, nechci ji rušit.
No, ona píše pořád. Nebo přemýšlí. Emily musí přemýšlet.
Jako jediná z nás má na práci tohle.
Jdi nahoru. Moc ráda tě uvidí.
Jedno hladce… dva obrace.
Mé války patří stránkám knih.
Kdo je tam?
Betty. Pojď dál.
Vím, že máš moc práce.
V pořádku. Stalo se něco? Neozval se ti snad Henry, že ne?
Ne, od Henryho nic. To už jsem téměř vzdala…
Betty, je mi to moc líto. Kéž bych mohla něco udělat.
Ne, poslyš. Proto tu jsem.
Ty ses mi právě snažila pomoct a já na tebe byla příliš tvrdá.
Jen ses mi pokoušela dodat naději.
A na tom není nic špatného. Vůbec nic.
Kéž by na světě bylo víc lidí, co to navzájem dělají.
Já nevím, Austine.
Už jsem se smířil s tím, že můj odkaz nebude spočívat v politice.
Mým skutečným odkazem jsou lidi přímo tady, má rodina, mé děti.
No tak mysli na své děti. Angeline bylo 11 let. Představ si Emily v tom věku.
Pokusili se ji prodat cizímu člověku za 600 dolarů.
Tobě na tom vážně záleží, viď?
Ano. Je načase, aby se věci změnily.
Roční období se mění. A stejně tak společnost.
A buď můžeme být součástí toho nového světa,
nebo skončit v zapomnění.
Ten případ vezmeme.
Skvělé. Bála jsem se, že oznámíš, že se stěhuješ do Nebrasky.
Ne. Zůstane tady v Amherstu a pokusí se ho změnit k lepšímu.
- Vrátíte mi ho? - Ne. Ne.
Tak, vlastně bych uvítala tvou pomoc.
S čím?
Já chci vytvořit nové šaty.
Jsem v obchodě docela zaplavená objednávkami…
Ale ne, nechci, abys mi je šila ty. Chci si je ušít sama.
- Sama? - Ano. Vím, že mi šití moc nejde,
ale je vážně důležité, abych je vytvořila sama.
Šaty, ve kterých budu moct psát.
Ve kterých budu moct žít.
Takže… Vážně by se mi hodily tvé odborné rady,
protože dost možná takové šaty ještě nikdy neexistovaly.
Tedy, moc ráda pomůžu.
Zbožňuju výzvu nového návrhu.
Paráda.
Posaď se.
Než děvčata děťátko odnesou, povíte nám to jméno?
Nuže, ano. To nejspíš můžeme.
Sue, zhostila by ses toho?
- Co sir Chcancelot? - To sedí.
Jsme jedno ucho. Jak mu máme říkat?
Nuže, s Austinem jsme se rozhodli…
- Co… - Ne, pokračuj. Řekni to.
- Kdo to může být? - Někdo klepe.
Už jdu!
Pro Kristovy rány,
co to na mě vykouklo za prvotřídní exemplář muže?
Jsem plukovník Thomas Wentworth Higginson.
Jdu za velkou básnířkou Emily Dickinsonovou.
- Tak co? - …jméno v jiný čas.
Je tu návštěva. Pro Emily.
Emily? Kdo je to?
Voják, vysoký důstojník, hezký jak obrázek.
Jmenuje se Wintwig Hansworth Tompton Popcorn.
- Maggie, neranila tě mrtvice? - Řekni to pomalu, Maggie.
Hemsworth Wiggleston Tenterhooks.
Co?
Plukovník Thomas Wentworth Higginson.
Vaše dcera Emily Dickinsonová je má…
…nespatřená dopisovatelka.
Dopisovatelka? Chcete říct…
- Ona vám píše? - Ano.
Spoustu dopisů a básní.
Tak mimořádných básní.
Emilyina slova, její vytříbená, potřebná slova
jsou pro mě balzámem uprostřed válečného utrpení.
Já jsem byl sice v přední linii,
tu zkušenost ale přitom jaksi dokázala zachytit ona.
Jak je možné, že tato žena, tak daleko od bitevního pole,
zřejmě pronáší ty nejhlubší, nejtemnější pravdy?
Musel jsem ji přijet poznat osobně, vidět její domov, poznat její rodinu.
Povězte, kdy vám poprvé došlo, že je génius?
V těch šatech postihnu celý rozsah existence.
Vydám se na samotný pokraj vědomí.
Fajn, takže ten vohoz nechceš olemovat.
Vědomí je kalné.
Ano. Je… Ano!
A musejí jít snadno čistit, abych je mohla nosit každý den,
až budu proplouvat dimenzemi pocitů.
Tak to budou muset být bílé. Bílá se nejsnáze pere.
Bílé šaty?
Ano. Ušité ze světla, které existuje jen na jaře.
Výborně. A co konstrukce?
Spony, háčky, knoflíky?
S moc knoflíky si je neoblíknu sama.
A co když se budou zapínat vepředu?
To by sis je mohla obléct sama.
- Šaty s knoflíky vpředu? - Je to jiné.
Je to inovativní!
- Knoflíky přes celý předek. - Super.
Teď probereme tvar.
Tady se můžeme doopravdy vyjádřit.
Vycpávky, spodničky, obruč?
Nic z toho nechci. Chci jednoduché linie.
Povím ti, co ještě nechci.
- Tohle. - Žádný korzet?
Potřebuju, abych v těch šatech mohla žít za jakýchkoli okolností.
Korzety toho spoustu znemožňují. Huf.
Svěřím ti malé tajemství. Já žádný korzet nenosím.
Hergot. Tvoje tělo prostě vypadá takhle?
Ano i ne. Používám elastickou tkaninu, abych šaty vytvarovala.
- Pořád vypadám stylově… - Vypadáš.
…ale díky elastické tkanině můžu dýchat, když se v obchodě skláním a ohýbám.
To bys skousla?
Já nevím. Řekla bych žádný tvar. Čirá beztvarost.
To je dost prostoru k dýchání, Emily Dickinsonová, ale fajn.
Žádný korzet, žádná elastická tkanina, uniforma na práci.
Tím vyvstává otázka nástrojů.
- Pokračuj. - Jaké nástroje tvá práce vyžaduje?
Například já mám nůžky, náprstek…
Potřebuju jen tužku a pár kusů papíru.
Tak dobře.
A předpokládám, že je chceš nosit u sebe,
kdyby přišla inspirace?
Přesně tak.
No tak to rozhodně budeš potřebovat nějaké…
- Kapsy. - …kapsy. Kapsy.
Emily, někdo za tebou přišel.
- Posaďte se… - Návštěva.
Návštěva? Kdo?
- Plukovník Whatsworth Bentley Tidlywinks. - Plukovník Thomas Wentworth Higginson?
Jistě. To jsem říkala.
On je tady? V našem domě?
Dole s tvou rodinou. Čeká na tebe.
Panebože.
Co tu dělá? Neřekla jsem, že se chci sejít. Náš vztah je čistě textový.
Myslíš, že se mu nebude líbit tvé pravé já?
Nevím, co si bude myslet. Popisovala jsem se zdrobněle.
Řekla jsem mu, že jsem malá jako střízlík a že mám kaštanové vlasy.
Rozumím. Takže jsi ho napálila?
Nemůžu jít dolů. Ne, musíme…
Musíme vymyslet výmluvu. Řekni mu…
Řekni mu, že nejsem oblečená.
Že je u mě Betty a bere mi míry.
Že musí přijít jindy.
Tak dobře. Zkusím to.
Ale ještě předtím je mou povinností ti říct,
že je to jeden z nejhezčích pánů, co jsem viděla.
To je mi jedno. Nemiluju ho. Jen mě zajímal jeho názor na mé básně.
Nejsem připravená se s ním setkat. Ani zdaleka.
Nenapsala jsem toho dost. Teprve začínám. Zabere to roky.
Takže nebudeš naštvaná, když nahodím udičku já?
Maggie, dělej, co jde. Jen ho dostaň pryč.
Nechápu, že fakt přijel.
Bože, Sue. A co Sue? Nebude naštvaná?
Jak máte rád čaj, plukovníku?
A musíte mít hlad po té dlouhé cestě.
Mohu vám nabídnout kus pečené šunky?
Ne, ne. Děkuji. Vlastně jsem vegetarián.
Jak etické.
Přinesu vám tedy nějakou zeleninu. Bude to chvilka.
Sundal byste si sako, plukovníku?
Všude zanecháváte prach občanské války.
Babičko Cookie, můžete na slovíčko?
Poslouchejte mě a poslouchejte dobře.
Tamten muž je velice významný.
Je to spisovatel, myslitel, revolucionář
a přijel až sem, protože obdivuje Emilyiny básně.
Copak to nechápete? Jednoho dne může mít na svědomí Emilyin odkaz.
Takže mu naservírujeme čaj
a použijeme naše nejlepší nádobí.
A jestli požádá o kávu,
podáme mu ji se sladkým máslem a celými vejci,
jak doporučuje Skromná hospodyně. Rozumíte mi?
Susan Gilbertová, ty jsi vážně ta mrcha.
Všechno v pořádku?
Ano. Právě připravujeme čaj pro plukovníka Higginsona.
Kde je Emily?
Jen drobná potíž.
Nepřijde dolů.
- Brzy přijde dolů. - Tuze neslušné.
Já myslel, že jsme ji naučili způsobům, ale práce otce nekončí.
Jistě je jen zaměstnána psaním.
Mám za to, že když je zahloubaná v myšlenkách, čas se zkrátka rozplyne.
Dal byste si smetanu a cukr, plukovníku?
Stačí jen říct.
Ne, ne. Piji neochucený.
Je mi ctí poznat rodinu umělkyně.
Musíte mi o Emily říct vše. Jaká je? Prosím. Zajímá mě vše.
Nakonec někdy lidi s malými životy dosáhnou velkých věcí.
Tedy…
Emily je jedinečná.
- Je kapku svérázná. - Neumí šít, vařit ani uklízet.
- Ale jak ta umí péct. - Děsně se vyzná v kytkách.
- Občas si povídá se čmeláky. - Ano, co se stalo té včele?
Je zcela jedinečná osobnost, když na to přijde.
To jo. Rozhodně je v naší rodině ta šílená.
Tím si nejsem jistá.
- Ta šílená, jo? - To teda jo.
Chci říct, my ostatní, docela normální.
Vlast ve válce.
Rozdělená, muži umírají v boji.
Toto je výpověď o osamění a jistotě.
Já jsem žena.
Ti muži umírají!
A já umírám,
vpletená do detailů svého života,
jako my všichni.
Jsi můj otec?
Jsem tvůj… Jsem její otec.
Být uvězněna jako Dickinson.
To není Emily, mimochodem.
Ne, to…
Myslím…
Jo. Myslím, že tohle by mělo jít.
To je ono.
Nový druh šatů
pro nový druh poezie.
Určitě nechceš, abych ti je ušila?
- Trvalo by to jen pár týdnů. - Ne. Chci je vytvořit sama.
Děkuji ti, žes mi dnes pomáhala snít, Betty.
Co mám říct tvé rodině?
Řekni, že nemůžu přijít.
Řekni jim…
…že píšu.
Víte co?
I kdybych nemohla změnit svět…
…stejně budu psát.
I když to nikoho nebude zajímat.
I když bude úplně jedno,
že existovala osoba jménem Emily Dickinsonová, která sedávala…
…v tomhle pokojíku…
…den za dnem…
…a zapisovala si věci, jen protože je cítila.
Čaj je výborný.
Zdravím. Jsem Vinnie.
Thomas Wentworth Higginson.
Ale říkejte mi Wentworth.
Ráda.
Ruce pryč. Je můj.
- Teď když tu je Lavinia… - Nadržená.
…mohli bychom učinit velké odhalení.
No, než jste přišel, chystali jsme se oznámit jméno syna.
Konečně máte jméno?
Dali si načas. Jsou mu čtyři měsíce.
Tak sem s ním!
- Super! Kdo ho řekne? - Vlastně ho řekne miminko.
- Správně, Sue? - Ano.
Napsal dopis.
Páni, je to pisatel dopisů. To má po tetě.
Je… Je adresovaný vám, pane Dickinsone.
- Mám ho přečíst? - Prosím, ano.
Nezapomeň udělat ten hlas.
Hlas?
„Milý dědečku…
Jsem na tomto úžasném světě už tolik dnů
a ještě jsem nedostal jméno.“
No ano. Emily je ta šílená.
„Má matka říká, že máte moc pěkné jméno
a měl bych vás požádat, jestli bych nemohl mít právě takové.
Jestli myslíte, že by tak malý mužíček
mohl mít tak velké jméno, jako je to vaše, prosím, řekněte mi to.“
Pojmenujeme to dítě Edward po tobě.
Tedy s vaším svolením.
No to je největší pocta v mém dlouhém životě.
Ach Edwarde. Malý Edward.
- Budeme mu říkat Ned. - Malý Ned.
To je krásné.
- Děťátko má jméno. - Betty, já nevěděla, že tu ještě jsi.
Jen pomáhám Emily s novými šaty.
Teď už půjdu.
Gratuluji vám.
Děkuji.
A připrav se, budu objednávat spoustu nedělních obleků pro vnuka,
když teď má křestní jméno.
Nemůžu se dočkat, až vezmu malého Neda do kostela
a ostatní babičky mi budou závidět.
Což je přesně podstata náboženství.
Měj se.
To je Betty. Všechno na nás šije.
Ano. A je to nejlepší švadlena v Amherstu.
Omluvte mě na chvilku.
Krásná uniforma.
Myslím, že se mu líbíme.
Přijde někdy Emily dolů?
Promiňte, Betty.
Jste Betty, že?
Promiňte? Kdo to chce vědět?
Odpusťte mi, madam.
Jsem plukovník Thomas Wentworth Higginson.
Měl jsem tu čest sloužit u vůbec prvního pluku černošských vojáků Unie,
první dobrovolnické jednotky z Jižní Karolíny. Možná o ní víte.
- Bojoval jste s Henrym. - Ne.
Ne, bojoval sám za sebe. On a jeho muži.
Ozbrojili se a utekli, aby se střetli s nepřítelem.
Byl to odvážný čin.
Došlo k bitvě… Spíš potyčce, ale drsné.
Konfederáti pochodovali do Beaufortu
a dobrovolnická jednotka z Jižní Karolíny je přepadla.
Henry byl mezi nimi.
Je… Je…
Henry tu bitvu přežil. Je…
Je pořádně živý.
Ve vichru zpívá přesladce.
Bouře je ošklivá,
že se tak vrhá na ptáče,
jež duši zahřívá.
Ani jsem nedoufala.
A…
Něco pro vás mám.
Henryho dopisy.
Konečně doručeny.
Vždycky říkám, že vynikající psaní si cestu ke svým čtenářům najde.
Madam.
Je mi tuze líto, že ještě nesešla dolů.
To nevadí.
Počkám, jak dlouho bude třeba.
Co je hodina či dvě pro básnířku jako Emily?
Lidi mohou čekat staletí, aby jí porozuměli.
Víte, ve starých irských válkách se říkávalo,
že klany měly dohodu.
Že bez ohledu na to, jak krvavá válka byla,
kolik lidí bylo zabito,
vždycky by měli ušetřit básníky.
„Nezabíjejte básníky,“ říkávali,
protože básníci museli být ušetřeni, aby mohli vyprávět.
Tohle byl básník. To je ten…
…kdo mocný smysl slil
ze slov tak dobře známých…
…a olej plný sil.
Ptáčka na jaře mám.
Slunce rána dotklo se.
Poslední z léta je potěšení.
Uvážu si klobouk, načechrám šál.
Podzim mi hleděl na pletení.
Je lepší koráb nad knihu.
V zimě ve svém pokoji.
Vstala jsem časně…
…vzala psa…
…a vyšla k pobřeží.
Emily. Emily, tak pojď! Emily…
V přízemí mořské panny vyběhly ze dveří.
Pojď, Emily. Pojď.
Počkejte na mě.
Už jdu.
Překlad: J. Sailer Básně: J. Šlédr, E. Klimentová