Добри новини, госпожо Божур.
Имате нова шапка.
Адмирал Вратига.
Върнали сте се с почести от дългия поход до подземното царство.
Сладка Перунико, каква елегантна рокля!
Ето ги и моите пчели, работливи и все заети.
На кого му трябват забави, ако има градина?
Това е социалното събитие на сезона.
Да не би да си се разработила?
Смърт. Защо си в градината ми?
За да те видя и да ти покажа новия си вид.
По дяволите. Много си се издокарал.
Да, при мен нещата се подредиха. Предния път бях сломен.
Но вече съм добре.
Какво стана? На почивка ли ходи, или...
Работохолиците не си почиват.
Но погледнах нещата под друг ъгъл.
Смених гледната точка, това е.
Хайде, разкажи ми всичко.
Разбрах, че съм бил малко жесток към себе си.
Работата е там, че хората не искат да ме виждат.
Не им харесва да лежат в пръстта и червеи да изпълзяват от лицата им.
Не им харесва.
Но после се замислих.
Какъв ще е животът, ако няма смърт?
Всичко е част от един процес.
Точно като тези цветя.
Те растат в почвата, която по същество е пръст.
После разцъфват, а накрая изгниват и също се превръщат в пръст.
И това се повтаря отново и отново.
Такъв е цикълът. Тъпаците ще трябва да го приемат.
Така е. Много се радвам, че се чувстваш по-добре.
Този костюм е страхотен.
Да. И на теб ще ти се отрази добре някаква промяна във външния вид.
Какво не ми е наред?
Не е важно как изглеждаш, а какво чувстваш.
Трябва да носиш дрехи, с които се чувстваш себе си.
С тях трябва да се приемаш за номер едно, а не две.
Не бива да си съшита от очакванията на другите.
Чака те работа, г-це Дикинсън.
В теб има ненаписани стихове, хиляди стихове, най-великите в света.
Имаш и някакъв краен срок за тях.
Не знам дали ще можеш да работиш бързо в тези дрехи.
И така, какво...
Какво трябва да нося? Костюм като твоя?
Това не мога да кажа.
Трябва да се запиташ: "Какво ще ми свърши работа?
Какво ще ме накара да погледна по-задълбочено,
да стигна по-далеч от всякога?".
Чака те работа, г-це Дикинсън. Ще ти трябва униформа.
Тази рокля наистина ме сковава.
Иска ми се нещо по-свободно.
Намери каквото ти е нужно.
Бъди себе си, защото времето бързо лети.
Чака ни писане.
Дикинсън
Това бе поет
Демонични... дяволски копчета.
Хайде де.
Вини!
Да? - Не мога да съблека тази глупава рокля.
Ще ме разкопчаеш ли?
Защо се събличаш? Едва обед е.
Защото искам да пиша, а този корсет е толкова стегнат, че не мога да дишам.
Дано да не ти дойдат гости.
Кой ли ме посещава?
Стига.
В днешни дни облеклото на жените е ужасно.
Трябва да можем да се обличаме и събличаме сами.
Така ще се почувстваме възрастни.
Емили Дикинсън, как смееш да поставяш под въпрос женския силует?
За вдъхновението е нужно дишане. Осъзнаваш ли го?
За да се вдъхновиш, трябва да можеш да дишаш.
Искам да мога да седна на бюрото си и да напълня дробовете си с въздух.
Ясно, това те влудява.
Не искам да нося корсет. - Всички имаме мечти.
Усещам как кръвта ми се раздвижи, кръвта и поезията.
Нищо няма да ти попречи да пишеш, нали?
Досега нищо не ме е спирало.
А някои са се опитвали.
Не могат да ми попречат да пиша, Вини.
Защото заради писането живея.
Добре, винаги можеш да разчиташ на мен.
Обърни се.
Виж ни - приличаме на щастливо семейство.
Не всички щастливи семейства си приличат.
Добре.
Виж…
Виж кой е тук.
Не чакахме гости.
Мамо, татко…
Идваме да сключим мир.
Първо на първо, не съм водил война с вас.
Това внукът ми ли е?
Да.
Тогава влизайте бързо.
Време е това безименно диваче да опознае баба Бисквитка.
Избрахте ли името вече?
Почти. - За бога, какво още чакате?
Искаме да е името на някой от рода. - Така е редно.
Но първо нека разберем от какво семейство сме.
Какво значи това, за бога?
Татко, искам да обсъдя с теб един въпрос.
Научих за нов правен казус и ако проявиш интерес,
може да работим по него заедно.
Мислех, че основа собствена фирма.
За този случай ще е нужна не само цялата ми енергия, но и твоят опит.
Разбирам.
Продължавай.
Какъв е проблемът?
Става въпрос за Анджелин Палмър, свободно чернокожо момиче.
Била е прислужница тук, в града, у сем. Шоу.
Познаваме сем. Шоу.
Да. Почтени хора. - Не точно.
Оказва се, че сем. Шоу били скроили план
да продадат Анджелин в Джорджия като робиня за 600 долара.
Братята на Анджелин я спасили.
Измъкнали я, преди сем. Шоу да напуснат града,
но ги арестували, обвинили ги в отвличане и нападение.
Тези мъже сега са в затвора
и ще се зарадват, ако ги представляваме.
Този случай е сложен. Сем. Шоу имат доста връзки.
Защо да привличаме точно такова внимание
върху сем. Дикинсън?
Точно затова трябва да поемем случая.
Да си признаем, татко. В момента не ни гледат с добро око.
Заради твоя старомоден либерализъм и моите…
моите слабости
годината не беше добра за нас.
Поемането на този случай ще представи името ни в нова светлина.
Ще покаже, че сме на страната на правдата.
Една на лице, две на опаки.
Какво плетеш?
Ще видиш. Всички ще видят. - Какво ще видим?
Създава се епично творение.
Добро утро. Навън е прекрасен ден.
Такъв е, нали?
Хубавото време ме изпълва с енергия.
Сещаш се, птичките и пчеличките. Цветният прашец, нектарът.
Задръжките ми падат.
Иска ми се някой смел господин да ме грабне и да полудуваме.
Ясно, Маги е възбудена.
Търся Емили. Тя тук ли е?
Горе е. Пише. - Нещо за нея ли носиш?
Щом пише, няма да я безпокоя.
Тя винаги или пише, или мисли. Трябва да мисли.
Все пак няма други задължения.
Върви. Ще се радва да те види.
Една на лице, две на опаки.
Прибрани в книги са войните ми...
Кой е?
Бети, влизай.
Знам, че си заета.
Няма проблем. Наред ли е всичко? Да нямаш вест от Хенри?
Не, нищо не съм получила от него. Не храня надежди…
Бети, съжалявам. Иска ми се да можех да помогна някак.
Не, чуй ме. Точно затова дойдох.
Ти се опитваше да ми помогнеш, а аз се отнесох грубо с теб.
Ти само искаше да ми вдъхнеш надежда.
И в това няма абсолютно нищо лошо.
Нужно е да има повече хора, които правят това за другите.
Не знам, Остин.
Вече се примирих, че моето наследство няма да е свързано с политиката.
Истинското ми наследство са тези хора, моето семейство, децата ми.
Тогава помисли за децата си. Анджелин е била на 11 години.
Помисли за Емили на тази възраст.
Опитали са се да я продадат на непознат за 600 долара.
Наистина те е грижа, нали?
Да. Време е нещата да се променят.
Сезоните се променят, обществото също.
И ние можем да станем част от новия свят
или да си останем в миналото.
Ще поемем делото.
Чудесно.
Очаквах да ни кажете, че се местите в Небраска.
Не, той ще остане в Амхърст и ще се опита да го направи по-добро място.
Ще ми го дадеш ли? - Не.
Всъщност може да ми помогнеш за едно нещо.
Какво е то?
Искам да си ушия нова рокля.
Малко изоставам с поръчките в магазина...
Не, не искам ти да я правиш.
Искам аз да я ушия.
Сама ли? - Да.
Знам, че не ме бива с иглата,
но е важно да направя това за себе си.
Рокля, с която мога да пиша.
Рокля, в която мога да живея.
Твоето мнение на опитен шивач ще ми бъде от полза,
защото не мисля, че някога е правена точно такава рокля.
С радост ще помогна.
Обичам предизвикателствата на новите модели.
Чудесно.
Вземи си стол.
Преди момичетата да отведат бебето, кажете ни името му.
Да. Бихме могли.
Сю, ще го направиш ли?
Може ли да е сър Наакан? - Подходящо.
Целите сме в слух. Как ще му викаме?
С Остин решихме…
Какво... - Хайде. Кажи го.
Кой може да е? - Някой чука.
Идвам!
Мили боже, какъв чудесен мъжки екземпляр виждат очите ми!
Аз съм полк. Томас Уентуърт Хигинсън.
Търся великата поетеса Емили Дикинсън.
Какво е? - …името друг път.
Емили има посетител.
Емили? Кой я търси?
Един военен, офицер с висок чин, голям красавец.
Казва се Уинтуиг Хансуърт Томптън Попкорн.
Маги, да не получи удар? - Повтори по-бавно.
Хемзуърт Уигълстън Тентърхукс.
Какво?
Полковник Томас Уентуърт Хигинсън.
Дъщеря ви Емили Дикинсън е моята…
Непозната кореспондентка.
Кореспондентка? Имате предвид...
Тя ви е пращала писма? - Да.
Много писма и стихотворения.
Невероятни стихотворения.
Думите на Емили, нейните изящни и така нужни думи,
бяха моята утеха сред ада на войната.
Получи се така, че аз бях на фронтовата линия,
но тя успя да изрази преживяването.
Как е възможно тази жена, която е толкова далеч от бойното поле,
да покаже най-дълбоките и тъмни тайни на войната?
Трябваше да видя лично нея и дома й, да се запозная със семейството й.
Кажете ми кога точно осъзнахте, че тя е гений.
Ще обхвана живота си в неговата цялост в тази рокля.
Ще пребродя всички кътчета на съзнанието си.
Ясно, значи няма да искаш краят да се влачи.
Съзнанието може да се измърси.
Да. Това е... Да!
И трябва да се поддържа лесно, за да я нося всеки ден,
докато преживявам какво ли не.
Значи трябва да е бяла. Бялото се пере най-лесно.
Бяла рокля?
Да. Изтъкана от светлината, която се вижда само през пролетта.
Много добре. Ами кройката?
Закопчалки, кукички, копчета?
Ако е с много копчета, ще ми е нужна помощ.
А ако се закопчава отпред?
Така ще можеш да се обличаш сама.
Отпред ли? - Ще е различна.
Това е новаторско!
Копчета от горе до долу. - Прекрасно.
Сега да обсъдим силуета.
Това наистина е най-важното.
Турнюри, фустанели, обръч?
Не искам такива неща. Нека да е обикновена.
И още едно нещо не искам.
Това. - Без корсет?
Искам тази рокля да ми позволява да преживявам всичко.
С корсета твърде много неща са невъзможни.
Ще ти издам една тайна. Аз не нося корсет.
Това естествените форми на тялото ти ли са?
Да и не. Използвам ластик, за да оформя роклята.
Изглеждам елегантна… - Така е.
…но с ластика мога да дишам, докато се извивам и привеждам в ателието.
Ще ти бъде ли удобно?
Не знам. Представям си рокля без форма. Съвсем безформена.
Пространството за дишане ще ти дойде в повече, но добре.
Без корсет, без ластик, униформа за работа.
Това ме подсеща за работните инструменти.
Давай. - Какво ти е нужно за работата ти?
Например на мен ми трябват ножици, напръстник...
Трябва ми само молив и малко хартия.
Ясно.
И предполагам, че искаш да са ти под ръка,
когато ти дойде вдъхновението?
Точно така.
В такъв случай определено ще ти трябват…
Джобове. - Джобове.
Емили, имаш посетител.
Седнете… - Посетител.
Посетител ли? Кой е?
Полк. Уотсуърт Бентли Тидлиуинкс.
Полк. Томас Уентуърт Хигинсън?
Да. Точно това казах.
Той е тук? В нашата къща?
Чака те долу при семейството ти.
О, боже.
Защо е тук? Не съм искала да се срещаме.
Връзката ни е писмена.
Да не се боиш, че няма да те хареса?
Не знам какво ще си помисли. Описах се като съвсем мъничка.
Казах му, че съм колкото орехче
и че косата ми е с цвят на кестен.
Ясно. Значи си го заблудила?
Не мога да сляза долу. Не, трябва...
Ще измислим извинение. Кажи му...
Кажи му, че не съм облечена,
че Бети е тук и ми взема мерки.
Да дойде друг път.
Добре. Ще пробвам.
Но преди това съм длъжна да ти кажа,
че той е много привлекателен господин.
Не ме интересува. Не съм влюбена в него. Исках само мнението му за стиховете си.
Не съм готова да се срещнем. И скоро няма да бъда.
Не съм писала достатъчно. Едва започвам. Нужни са ми години.
Значи няма да си против да се хвърля на врата му?
Направи каквото е нужно, за да се махне.
Не е за вярване, че е тук.
О, боже, Сю. А Сю? Дали ще се ядоса?
Как предпочитате чая, полковник?
И сигурно сте гладен след дългия път.
Да ви донеса ли печен свински бут?
Не. Не, благодаря.
Аз съм вегетарианец.
Много етично.
Добре, тогава ще ви поднеса зеленчуци. Идвам след малко.
Бихте ли свалили мундира си, полковник?
Посипвате всичко с прах от бойното поле.
Бабо Бисквитке, може ли да поговорим?
Отвори си ушите и ме чуй.
Това е много важен човек.
Той е писател, мислител и революционер
и е дошъл чак дотук заради стиховете на Емили.
Не ти ли е ясно? Един ден той може да поеме отговорност за нейните творби.
Затова сега ще му поднесем чай
в най-хубавия ни сервиз.
А ако поиска кафе,
ще му предложим и масло и цели яйца,
както съветват в "Пестелива домакиня". Разбра ли?
Сюзан Гилбърт, ти си номер едно.
Наред ли е всичко?
Да, правим чай за полк. Хигинсън.
Къде е Емили?
Възникна малък проблем.
Няма да слезе.
Ще слезе след малко. - Много грубо.
Мислех, че сме я възпитали, но работата на бащата няма край.
Няма нищо. Може би има да пише.
Сигурно, когато е потънала в писане, губи представа за времето.
Искате ли мляко и захар, полковник?
Само кажете.
Не, пия чая чист.
За мен е чест да бъда с близките й.
Разкажете ми за Емили. Каква е тя?
Всеки детайл е важен.
Понякога хора, които водят най-обикновен живот, постигат велики неща.
Ами…
Емили е изключителна.
Малко е странна. - Не умее да шие, да готви и да чисти.
Но я бива в печенето. - Много обича цветята.
И говори на пчелите.
Какво стана с онази пчела?
Казано накратко, тя е единствена по рода си.
Да. Тя е лудата в семейството.
Не съм сигурна за това.
Лудата, така ли? - Да.
Ние, останалите, сме съвсем нормални.
Страната е във война.
Разединена е, мъжете падат в бой.
Това е израз на изолацията и безопасността.
Аз съм жена.
Мъжете умират!
Умирам и аз,
оплетена в незначителните елементи от живота си,
както всички нас.
Ти ли си моят баща?
Аз съм баща й.
Дикинсън в капан.
Между другото, това не е Емили.
Не, това е...
Мисля…
Да. Мисля, че тази ще е подходяща.
Това е.
Нов вид рокля
за нов вид поезия.
Наистина ли не искаш аз да я ушия?
Ще стане за няколко седмици. - Не. Ще я направя сама.
Благодаря, че ми помогна за мечтата ми, Бети.
Какво да кажа на близките ти?
Че не мога да сляза.
Кажи им…
Кажи, че пиша.
Мисля си нещо.
Дори да не мога да променя света…
Ще продължа да пиша.
Дори ако никой не се интересува.
Дори ако няма никакво значение,
че някога една жена на име Емили Дикинсън е седяла…
в тази малка стая…
ден след ден…
Изливала е на хартия чувствата, които е изпитвала.
Чаят е чудесен.
Здравейте. Аз съм Вини.
Томас Уентуърт Хигинсън.
Но ми викайте Уентуърт.
Добре.
Не пипай. Той е мой.
След като и Лавиния дойде… - Иска ти се.
…може да направим важното изявление.
Преди да дойдете, се канехме да обявим името на бебето.
Избрали сте име.
Дълго чакахме. Бебето е на четири месеца.
Хайде, по-бързо!
Чудесно. Кой ще го каже? - Всъщност бебето.
Нали, Сю? - Да.
То написа писмо.
Пише писма. Метнал се е на леля си.
Адресирано е до теб, г-н Дикинсън.
Да го прочета ли? - Да, моля те.
Не забравяй да наподобиш гласа.
И глас ли има?
"Скъпи дядо…
На този свят съм от доста дни,
но все още нямам име."
Да. Емили била лудата.
"Мама казва, че твоето име е много хубаво,
и искам да те попитам дали мога и аз да имам същото.
Ако си съгласен един толкова малък мъж
да има голямо име като твоето, моля те, кажи ми."
Ще кръстим бебето Едуард, на теб.
Тоест, ако ни разрешиш.
Това е най-голямата чест в целия ми живот.
Едуард. Бебето Едуард.
Ще му викаме Нед. - Бебето Нед.
Красиво е.
Бебето има име. - Бети, не знаех, че си още тук.
Помагах на Емили за новата й рокля.
Ще си тръгвам.
Поздравления.
Благодаря.
И се подготви.
Ще поръчвам много неделни костюмчета за внука си,
след като вече си има име.
Нямам търпение да заведа малкия Нед на църква
и всички други баби да ми завиждат.
Точно затова се ходи на църква.
Довиждане.
Това беше Бети. При нея си шием всичко.
Да. Тя е най-добрата шивачка в Амхърст.
Извинете ме за малко.
Хубава униформа.
Мисля, че той ни харесва.
Емили ще слезе ли изобщо?
Извинете, Бети.
Вие сте Бети, нали?
Моля? Кой пита?
Извинете, госпожо.
Аз съм полк. Томас Уентуърт Хигинсън.
Имах честта да служа
с първия полк от чернокожи войници - доброволческия полк на Южна Каролина.
Може би сте го чували.
Воювали сте с Хенри.
Не.
Той се биеше сам, той и хората му.
Намериха си оръжия сами и се хвърлиха срещу врага.
Беше смела постъпка.
Влязоха в битка... По-скоро престрелка, но доста ожесточена.
Войниците на Конфедерацията напредваха към Бюфърт,
а доброволческият полк ги пресрещна и им устрои засада.
Хенри беше с тях.
А той...
Хенри оцеля в битката. Той...
Той е жив.
И песента й - в бурята е най-сладка -
и само в най-сурова хала -
ще замълчи тази птичка малка,
която сгрява ни сърцата.
Не смеех да се надявам.
И…
Нося ви нещо.
Писмата на Хенри.
Доставени най-сетне.
Винаги съм казвал, че великите творби намират начин да стигнат до читателя.
Госпожо.
Много съжалявам, но още не е слязла.
Няма значение.
Ще чакам, колкото е нужно.
Какво са час или два за поетеса като Емили?
Може да минат векове, преди да бъде разбрана.
За едновремешните войни в Ирландия казват,
че клановете имали договорка.
И в най-кървавата бран,
без значение колко жертви давали,
трябвало да пощадяват поетите.
Казвали: "Не убивайте поетите.
Те трябва да останат, за да разкажат историята".
Това бе поетът – точно той -
извлича чувства удивителни
от простото значение -
и прави го тъй сладко.
Ето я моята пролетна птица...
Слънцето - тъкмо докосна утринта...
Краят на лятото носи наслада...
Връзвам шапката си - премятам шала...
Есента погледна отвисоко плетивото ми...
Няма лодка като книгата...
В стаята ми през зимата...
Излязох рано -
с кучето поехме -
да посетим морето...
Емили. Емили, ела! Емили…
Русалките от дълбините изплуваха заради мен...
Ела, Емили. Ела.
Чакайте ме.
Идвам.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева