Союз юристів Массачусетса дуже чекає вашої промови.
У мене тричі питали, чи ви приїдете.
Вибачте, я трохи зайнятий сімейними справами.
Це пов'язане з тим, чому ніхто з ваших рідних не прийшов
на поминальну службу юного Стернза?
На жаль, так. Син поводиться жахливо,
дружина не встає з ліжка, а тепер навіть Емілі на мене злиться.
Емілі. Ну… З нею завжди було нелегко.
Вона трохи дикунка.
Мабуть.
Ну, я збирався тримати це в таємниці, поки ми не доїдемо до Бостона.
Але, думаю, ви хотіли б почути добрі новини.
Які саме?
Едвард Дікінсон,
сьогодні ви не просто виголосите промову у Союзі юристів.
Вас привітають
очільники массачусетської Республіканської партії
і запропонують вам номінацію на посаду лейтенант-губернатора.
Лейтенант-губернатора?
-Це честь. -Ще й яка.
Я радий допомогти вам повернутися в політику
й залишити душні віґовські дні в минулому.
Едварде, подумайте. Ви будете республіканцем.
Нарешті ви зробите правильний історичний вибір.
Боюся, що я не зможу погодитися.
Едварде, ви ніби створені для цієї посади.
Ви опора Амгерста,
жителі якого є найпалкішими прихильниками звільнення рабів.
Ваш підхід до законодавства – обережний і традиційний.
Можливо, я маю кваліфікацію, але не маю бажання.
Я повинен бути в Амгерсті з рідними, а не в Бостоні з республіканцями.
Благаю вас подумати…
Моє рішення – остаточне.
-Боже. -Зупиніть екіпаж!
-Що таке? -Я вас висаджую.
Тут? Ми на півдорозі до Бостона.
А зустріч Союзу юристів?
-Едварде, ви мене розчаровуєте. -О боже.
Ви відсталий ретроград і нудний старий віґ.
Ви не хочете зрозуміти, що країна рухається вперед.
Мабуть, їй доведеться рухатися без вас.
Отже, виходьте! Швидше!
-Едвард Дікінсон, ви боягуз. -Що?
І молокосос.
І миша!
-Тобто? -Кучере, уперед!
Конкі.
Так.
Добре, я миша.
Але мені треба додому до своєї мишачої сім'ї.
Дікінсон
Горе – це миша
Якщо ти знаєш найгірше То більше не боїшся
Цікаво, про що вона хоче з нами поговорити.
Не знаю, та, мабуть, це терміново.
Вона прислала мені коробку зі шматком торту
і запискою: «Це терміново».
Я теж отримала таку.
Ось вона.
Емілі. Ти хотіла нас бачити?
Брате, сестро.
Так, я вас кликала. Дякую, що прибули на мій заклик.
Чому вона так говорить?
Я покликала вас, бо нам треба обговорити важливу тему,
яка стосується всіх нас і нашого майбутнього як брата й сестер.
Називайте це нарадою брата й сестер.
-Добре. -Не розумію, про що вона.
Вільям Остін Дікінсон, попри твої недавні спроби
відокремитися від цієї родини,
фактично офіційного чи юридичного відокремлення не сталося.
Тому ця сім'я негайно віднині оголошується цілісною.
-Отже, затим… -Затим?
Затим, ти й досі наш брат і єдиний син нашого батька.
Що ти кажеш?
Емілі, можеш не говорити так,
ніби ми на суді за якийсь нудний злочин.
Добре. Тато попросив мене бути виконавцем його заповіту,
і виявляється, він усе лишає Остінові, включно з нами.
Як це – «включно з нами»?
Після смерті тата Остін стане нашим опікуном.
Він отримає дім, усе майно і нас. Ми просто додаток до майна.
Тобто я так і думала.
Якщо ти незаміжня, а батько помирає,
ти належиш братові.
Це ж патріархат.
Ясно. Але я не сидітиму склавши руки
і не дозволю братові контролювати мене.
Я не хочу тебе контролювати.
Я взагалі не хочу бути членом цієї родини.
У нас проблеми через тата.
І я тепер змушений розбиратися з власною травмою.
-Так, щодо цього. -Так.
Остіне, останні кілька місяців
ти постійно нагадував нам, як батько нас підвів.
І тепер я готова визнати, що ти мав рацію.
З приводу чого?
Батько нас сильно розчарував.
-Так. -Він завжди поводився
відповідно до сучасних суспільних очікувань і норм,
тобто як справжній козел.
Я радий, що ти це зрозуміла.
Зрозуміла.
Я помилялася, а ти – ні. Дарма я вибрала його, а не тебе.
Ого.
Так. Дякую.
Та все одно
ти лишаєшся наступником патріархального трону.
А ми безпорадні.
-Твої піддані. -Я вас такими не вважаю.
Саме тому ми про це говоримо.
-Обіцяй нам. -Що саме?
Що ти не дозволиш історії повторитися.
Що саме ти маєш на увазі?
Минуле є минуле. Його більше немає.
І ми не в змозі його змінити.
Та якщо ми готові усвідомити минуле,
можливо, ми змінимо майбутнє.
Отже, Остіне, пообіцяй нам,
що ти не станеш таким, як наш батько,
не зважатимеш на закони суспільства,
і поки ми житимемо разом, ставитимешся до нас з повагою
і даси нам свободу, якої ми заслуговуємо.
Сестри…
можете покластися на мене.
Добре.
За однієї умови.
Що?
Вінні має позбутися котів.
-Я згодна. Ненавиджу тих котів. -Ні!
-Я не котолюбка. -Я теж.
Я не позбудуся своїх котів.
Вінні, ми витрачаємо 36 доларів щотижня на молоко й вершки. Це занадто.
Питання. Як ти ставишся до лисиць?
-Що? -Нічого. Це не тобі вирішувати.
Ми незалежні жінки, і ти обіцяв поважати нас.
Обговоримо деталі пізніше. А тепер потиснемо руки?
Я теж хочу.
Люблю тебе, брате.
А я люблю вас.
Як дивно на мить забути про горе.
Я поступово змінюю світ і життя Дікінсонів на краще.
Так, мамо, вставай.
Настав новий день. Яка краса.
А тобі пора встати з ліжка.
Залиш мене.
Ні, я прийшла тебе втішити й розважити,
хочеш ти цього чи ні.
Будь ласка, не труси мене.
Мамо, тебе треба розтрусити.
Ти вже більше тижня лежиш у ліжку.
Я не дозволю тобі померти тут від суму.
До того ж у будинку багато пилу.
Берися знову за мітлу. Ти королева підмітання.
Лестощі не подіють.
Я переповнена горем і не можу жити далі.
У моєму серці діра, яку нічим не заповнити.
Поговорімо про це?
Єдина людина, з якою я хочу говорити, – моя сестра Лавінія. А вона померла.
Навіть коли люди помирають, їхні духи можуть залишитися серед нас.
Кажу тобі, на похороні я бачила дух тітки Лавінії
у вигляді пташки.
Та ну. Це неможливо. Вона не любила пташок.
-Невже? Я не знала. -Ніхто не знав мою сестру так, як я.
Ніхто не любив її так, як я. Я дуже за нею сумую.
Скажи, чого тобі бракує.
Усього.
Знаєш, що я сьогодні згадувала?
Те, як вона брала мене за руку, коли ми стояли поруч.
Вона це робила, відколи ми були дітьми. Не замислюючись.
Ніби ми мали бути поєднані.
Продовжуй. Чого ще?
Звуку її голосу, жартів, якими ми обмінювалися,
того, як вона мене смішила.
Ми завжди говорили однією мовою.
Вона була частиною мене і водночас людиною, якою я хотіла бути.
От що значить мати сестру.
Так. Я рада, що маю сестру.
Вам з Лавінією пощастило, що ви виросли під одним дахом.
Шкода, що в мене все було не так,
що я покинула рідний дім ще замолоду.
Чесно кажучи, іноді я вам заздрю.
Мамо, я не знала, що ти так думаєш.
Твої стосунки з сестрою – найцінніше, що в тебе є.
Будь вдячна за кожну мить, проведену разом,
бо настане день, коли її вже не буде поруч.
Мамо, коли ти востаннє тут прибирала?
Не знаю. Дуже давно. А що?
Бо я…
Здається, я бачила мишу!
-Мишу? У мене в спальні миша? -Так.
Де вона? Куди втекла?
Я її бачила! Вона побігла в той куток.
Як це так: у Вінні 500 котів, а в домі все одно миші?
Ви взагалі прибирали? Мабуть, тут усюди бруд.
Я принесу мітлу і приб'ю її.
-Ні. Я тут подумала. -Що подумала?
Моя сестра, твоя тітка Лавінія, ненавиділа пташок…
-Так, ти казала. -…але любила мишей.
Вона їх приручала.
Годувала їх сиром і називала на честь улюблених казкових персонажів.
-Рапунцель, Румпельштільцхен. -Чудово.
Іноді вона жартувала з мене, бо знала, що я боюся мишей.
-Якось поклала мишу мені в ліжко. -Як грубо.
Емілі, ти не розумієш?
Думаю, ця миша – привид тітки Лавінії.
О боже.
Мамо, твоя правда.
Я всюди впізнаю привида моєї сестри.
Та миша схожа на неї.
Упіймала.
Тітко Вінні, це ти?
-Не покаліч її. -Не покалічу.
Мамо, тітка Вінні тут, з нами.
Вона вислухає все, що ти хочеш їй сказати.
Кажи.
Сестро?
Люба Вінні, це справді ти?
Поговори з нею, мамо. Розкажи їй усе.
Прости, що я поїхала з дому так рано.
Прости, що ми не росли разом.
Прости, що нас розлучили чоловіки й діти.
Кажи далі. Мамо, це допомагає. Я відчуваю.
Ти була моєю найкращою подругою.
Я сумуватиму за тобою все життя.
А тепер я тебе відпущу.
Утекла.
Я хотіла сказати їй це на похороні,
але не змогла.
Тепер вона це почула.
У моєму серці й досі діра.
Але тепер там оселилася маленька мишка.
Мамо, це прекрасно.
Я напишу про це вірша.
Справді? Я була б дуже рада.
Так. Пора вдягнутися й підмести кожен куточок у цьому домі.
Леді й джентльмени, місіс Дікінсон повернулася!
Остіне, ти повернувся. Добре. Я якраз збиралася подавати чай.
У нас гості?
Так, до тебе прийшов Джордж Ґоулд.
Джордж? Подаватимеш Джорджу чай у гарному сервізі?
Привіт, друже.
Я прийшов попрощатися.
Джордже.
Уніформа.
Щойно забрав її у кравця.
Сидить як треба.
Тобто ти…
Ти йдеш на війну?
Так, іду.
Кілька днів тому отримав повістку.
Я служитиму в 21-му полку Массачусетса.
У тому ж, де служив Фрейзер.
Хай спочиває з миром.
Друже,
я не можу в це повірити.
Союзу потрібні всі люди.
Призивають кожного чоловіка в Амгерсті. Повістки приходять щодня.
Дивно, що ти досі не отримав.
Так. Ну, мабуть, скоро отримаю.
З дня на день.
Джордж Ґоулд, ти дуже хоробрий.
Я виконую свій обов'язок.
Мене викликали битися, і я битимусь.
Бо я вірю у кращу країну,
як і Джон Браун,
як і Фрейзер.
Я повинен вам щось сказати.
-Вам обом. -Остіне. Що таке?
Я зробив те, що ви навряд чи мені пробачите.
Що поганого ти міг зробити?
Я заплатив чоловікові, щоб він замінив мене.
Я отримав повістку, а через кілька днів
пішов у бар, напився
і заплатив бармену-ірландцеві, щоб він пішов на війну замість мене. Я…
Того ж дня ми дізналися, що Фрейзер загинув.
Я просто…
Я не міг його покинути.
Кого покинути?
Малюка. Нашого сина.
Я хочу бути добрим батьком.
Я не хочу бути таким, як мій батько.
Я не хочу бути такою людиною.
Я хочу бути іншим.
І хочу, щоб наш син теж був іншим.
А якщо я піду, покину його й не повернуся,
як я його навчу?
Як я переконаюся,
що майбутнє Дікінсонів не таке, як минуле?
А тепер ірландець загине десь у полі,
а я залишуся тут.
Я зрадник
і боягуз.
Остіне.
Я розумію.
Можеш цього не казати, Джордже.
Але я серйозно.
Ти зробив те, що зробив.
І тепер вороття немає, але це не значить, що все втрачено.
Ти можеш зробити щось корисне.
У нашому суспільстві багато роботи.
Мужність не обов'язково виявляти на війні.
Ти можеш зробити нашу країну кращою, залишившись тут,
удома…
і водночас дбаючи про рідних.
Ми зробили все, що могли.
Саме так.
Хтось хоче, щоб це сталося.
-Інші цього бажають. -Так.
-А ще інші це роблять. -Саме так!
-Ми це зробили. -Так!
Ми обернули погану ситуацію собі на користь.
-Ми граємо, щоб перемогти! -Так!
Велич – це еволюційний процес.
-Я вірю, що вмію літати. -Так.
Я теж вірю, що ти вмієш літати, Майкл Джордан.
І я.
Я щойно це побачив.
Ми пролетіли над головами хлопців з Півдня.
Вони нас не чекали, але почули звуки наших крил.
-Добре сказано, Генрі. -Ми були як птахи.
Точно. Ми рухалися разом. Ми літали разом.
Хлопці-бійці назавжди. Чуєте мене?
-Хлопці-бійці. -Чуєте?
-Мурмурація. -Мур-мур що?
Мурмурація.
Так називається зграя птахів, що летять синхронно.
Класичний приклад – шпаки, але гуси іноді теж так роблять.
-Генрі, випий. -Гей! Ось ви де!
Ми більше не в класі.
Народ! Ось ви де!
-Чорт забирай! Це було епічно. -Що за чорт?
-Ти ба, хто тут. -Усе гаразд?
Так, я просто…
Ця доба була така емоційно напружена.
Побачивши, що ви зробили, я боявся, що ви загинули.
Ні. Ми не загинули. Вони загинули.
Вибачте, сер,
але ми вирішили йти вперед і творити власне майбутнє.
Я бачу. І ви перемогли.
Це просто неймовірно.
Хоча, треба сказати, через вас у штабі безлад.
Сакстон спантеличений і кричить на мене.
Ми не хотіли вам зашкодити.
Та годі. Ви мені нагадали, як я сам люблю комусь шкодити.
Я реформатор, а не конформіст.
Чесно кажучи, я почуваюся розгубленим,
і тому візьму творчу відпустку.
Творчу?
Творчу відпустку?
Так, мені треба багато про що подумати, поміркувати.
І для цього я поїду у відпустку.
Поки мене не буде,
командуватимеш ти.
Я вирішив зробити тебе сержантом.
Вибачте?
-Я? Командуватиму? -Так, ти.
Ти чудово показав себе. Правда, хлопці?
-Гей! -Ти найкращий.
-Так. -Генрі.
Генрі, Генрі!
Давай, Алфавіт!
-Гей. -Домовилися.
А куди ви поїдете?
Додому, в Бостон. Але спершу в Амгерст.
В Амгерст?
Так, я повинен там зустрітися з однією людиною.
Поетесою, чиї слова дарували мені
спокій і ясність у ці важкі місяці.
Це Емілі Дікінсон.
Що таке, Генрі? Ти ніби привида побачив.
Я знаю Емілі Дікінсон.
-Що? -Я працював у її сім'ї.
Стривай. Кажеш, що я весь цей час
був поруч із тим, хто її знає?
Із тим, хто проводив з нею час?
Із генієм, який виразив емоції, про існування яких я й не здогадувався?
Її рядки лунають у мене в голові.
От послухайте.
Моє життя – заряджена зброя –
Стоїть в кутку – але настане день
Коли прийде господар
І забере мене –
-Ого. Чорт забирай. -Це написала біла дівчина?
Вона рулить.
Генрі, скажи чесно.
Яка вона?
Знаєте, її треба побачити на власні очі.
-Твоя правда. -Так.
Тому мені треба їхати негайно.
Гіґґінсон, чекайте.
Що?
Якщо ви їдете в Амгерст,
зробіть щось для мене.
Погляньте лише!
Яка краса.
Ого.
Скажу вам так: я навчився літати…
Так? І що?
Більше я не ходитиму.
Емілі.
Я прийшла до тебе.
Заходь.
У вас гості.
Остін запросив друзів на прощальну вечірку.
З ким вони прощаються?
З Джорджем. Він іде на війну.
Тільки не Джордж.
Тоді я попрощаюся з ним,
але мені треба сьогодні побути удвох з тобою.
Добре.
Ти хочеш поговорити про щось конкретне чи…
Так,
але словами цього не скажеш.
Емілі, гості.
Ми удвох.
Добре. Сьогодні.
«Ця ніч весела буде.
Поклич сумних вождів.
Наповнимо чаші.
Зі сміхом зустрінемо дзвін півночі».
Це з шекспірівського клубу.
Гуляймо, мій платонічний друже.
Дивіться.
Гелен!
Іди додому, доню.
Вечеря готова.
Оце так!
Бетті.
Добрий вечір.
Містере Дікінсон, що з вами?
Ви ніби з-під землі вилізли.
Зі мною все гаразд.
Мене вигнали з екіпажа на півдорозі до Бостона.
Я вирішив піти додому пішки. Усе гаразд.
Пальто порвалося.
Мабуть, ви голодні.
Хочете супу?
Ні. Дуже дякую.
Суп з фрикадельками. Дуже смачний.
З фрикадельками?
Заходьте.
Їжі вистачить на всіх. Я зашию ваше пальто.
Не можна йти до місіс Дікінсон у такому вигляді.
Привіт, мамо. Я в лісі гралася з феями.
-У неї багата уява. -Як і в моєї Емілі.
Містер Дікінсон поїсть з нами супу.
-Ні, я не можу… -Тихо ви.
Я не відпущу вас голодним.
Він сяде на батьковому стільці.
Вона сумує за батьком.
Так. А він сумує за тобою.
Бути батьком – найбільший дар у житті.
Отже,
я придумала нову постановку про горе.
Ми всі пережили багато горя.
Втратили близьких людей і не тільки.
Ми втратили наш старий світ.
Ми втратили старий лад.
То що за постановка?
Мабуть, цікава.
Вона з прив'язкою до місця.
Я ставлю її в кошарі з помираючою вівцею.
Зі Старою Бессі?
Так.
-Ні. -Я сідаю біля Старої Бессі…
…дивлюся в її очі й думаю про смерть.
Я уявляю, як вівця повільно помирає,
як її тіло потроху розкладається,
очі випадають з зіниць,
так само, як, мабуть, випали очі Джозефа:
одне, потім друге.
Хлоп! Хлоп!
Я роздумую про те, що одного дня ми всі перетворимося на порох.
Постановка «Вівці більше немає»
присвячується пам'яті всіх моїх покійних колишніх хлопців.
Шкода, що я поїду й не побачу її.
Ця постановка без глядачів.
Я люблю овець.
Ці роки війни справді змінили нас усіх.
Так. Іноді мені здається, що ми житимемо в іншому світі,
не в такому, як батьки.
Мабуть, це добре.
У світі панує безлад, але…
думаю, ми можемо зробити його кращим,
хоча б трохи.
Я хочу в це вірити, Джордже.
І я ще не знаю як, але я це зроблю.
І коли ти повернешся додому…
Ти пишатимешся тим, що я зробив.
Тоді надіюся, що я повернуся додому.
Надія будує дім
Без підвіконь
Без крокв, у цій будівлі
Є лише гребінь
У цьому є й плюси, Джордже.
Ти тепер військовий, отримуватимеш газету «Барабанний бій»,
яку ми з чоловіком видаємо для армії Союзу
за сприяння самого Авраама Лінкольна.
Президента.
У мене є з собою примірник.
У цьому номері є вірш Емілі.
Вірш?
Ой, тобто анонімний вірш.
Я не розумію.
Емілі, я дала їм один з твоїх віршів.
Невже?
Я просила надрукувати його анонімно. Я знала, що ти була б не проти.
Твої вірші такі сильні.
Я подумала, що наша країна цього потребує.
Пробач мені.
Прочитай його вголос.
О, це буде вражаюче.
-Так. Вірш Емілі. -Вона цього не зробить.
-Вона ніколи не читає вголос. -Емілі, будь ласка. Тільки раз.
Прошу, Ем.
Це найкращий подарунок на прощання:
чути в голові твій голос, коли я буду…
там.
Я це зроблю.
Я зроблю це для всіх вас.
Але передусім для Сью.
У ці дні птахи повертаються –
небагато
одна чи дві пташки –
І дивляться назад.
У ці дні
небо знову
повертається до старих червневих хитрощів –
До блакитно-золотавої помилки.
Це шахрайство не обдурить бджолу.
Хоча це так переконливо,
Що я починаю вірити.
Потім виросте насіння –
а у повітрі, що вже змінилося
Полетить несміливе листя.
О, святість літніх днів
Останнє причастя в імлі
На яке запрошують дитину –
Розділити ці святі символи
Скуштувати освячений хліб
і вино безсмертя!
Дякую, що подала мого вірша до друку.
Дякую, що написала його.
Знаєш, це…
те, що є між нами…
краще за будь-який вірш.
Усі літери, які я можу написати
Не варті цих
Оксамитових складів орхідеї –
Плюшевих речень,
невичерпних рубінових глибин.
Ховайтеся, губи –
Бо до мене прилетіла колібрі –
І випила мене –
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк