Massachusetts Juriställskap ser verkligen fram emot ditt tal.
De försäkrade sig tre gånger om din medverkan.
Förlåt. Jag hade lite familjeangelägenheter i tankarna.
Har det nåt att göra med det faktum att ingen i din familj var närvarande
vid minnesstunden för unge Stearns, måhända?
Tyvärr, ja. Min son beter sig oförlåtligt illa,
min fru är sängliggande, och nu är även Emily arg på mig.
Tja, Emily… Hon har alltid varit halsstarrig av sig.
Det är fart i henne.
Det är väl det.
Jag tänkte spara det här tills vi kom till Boston,
men du verkar behöva lite goda nyheter.
Vad då?
Edward Dickinson,
du kommer inte bara att hålla tal för Juristsällskapet ikväll.
Du kommer faktiskt att hälsas
av ledarna för Massachusetts Republikanska parti,
som vill nominera dig som vår nästa viceguvernör.
Viceguvernör?
-Vilken ära. -Verkligen.
Jag är glad att få dig in i politiken igen
och att du stänger dörren till gamla torra Whigs.
Edward, tänk efter. Du blir republikan.
Äntligen är du på rätt sida av historien.
Jag kan tyvärr inte tacka ja.
Du är född för den positionen.
Du är framstående i Amherst,
som nu är en av delstatens mest helgjutna abolitioniststäder.
Du har en måttfull, traditionell inställning till lagen.
Jag må ha kvalifikationerna, men jag saknar lusten.
Jag måste vara i Amherst hos min familj, inte i Boston med republikanerna.
Jag ber dig att överväga…
Mitt beslut är slutgiltigt.
-Jösses. -Stanna droskan!
-Vad är det? -Jag släpper av dig.
Här? Vi är halvvägs till Boston.
Men mötet med Juristsällskapet då?
-Edward, du gör mig ständigt besviken. -Kära nån.
Du är en bakåtsträvande, mossig gammal Whig.
Du kan inte acceptera att livet här i landet går vidare.
Vilket innebär att det får gå vidare utan dig.
Så, kliv ur. Genast!
-Edward Dickinson, du är feg. -Vad?
Och en sillmjölke.
Och en mus!
-Hur… -Kör, kusk!
Conkey.
Ja!
Nåväl, jag är väl en mus.
Men jag behöver komma hem till min lilla musfamilj.
Att veta det värsta förtar fruktan -
Jag undrar vad hon vill prata med oss om.
Jag vet inte, men det är visst brådskande.
Jag fick en kartong med en bit tårta i,
ovanpå en lapp där det stod: "Detta är viktigt".
Ja, jag fick också en.
Där är hon.
Emily. Ville du träffa oss?
Bror, syster.
Ja, jag kallade er. Tack för att ni hörsammade kallelsen.
Varför pratar hon så där?
Jag kallade er hit, för vi har en mycket viktig sak att diskutera,
en sak som berör oss tre och vår gemensamma framtid som syskon.
Kalla det ett syskontoppmöte, om ni vill.
-Gärna det. -Jag förstår ingenting av det här.
William Austin Dickinson, trots dina försök på sistone
att hålla distans till den här familjen,
kvarstår fakta att ingen separation har skapats, officiellt eller juridiskt.
Alltså förblir familjen intakt i praktisk bemärkelse.
-Som konsekvens därav, och ergo… -Ergo?
Ergo, är du fortfarande vår bror, och vår fars ende son.
Vad i all världen?
Emily, vad du än försöker säga, kan du säga det på ett sätt
som inte låter som om vi står inför rätta för nåt trist brott?
Okej. Pappa bad mig vara exekutor av hans testamente,
och det visar sig att han lämnar allt till Austin, inklusive oss.
Vadå, "inklusive oss"?
När pappa dör blir Austin vår förmyndare.
Han får huset, alla tillgångar och oss. Vi är bara ett stycke egendom.
Jag menar, ja. Jag förstod det.
När man inte har en make och ens far dör,
tillhör man sin bror.
Det är patriarkat, trots allt.
Okej. Men jag tänker inte bara sitta still
och låta min bror ta kontroll över mitt liv.
Jag vill inte kontrollera ditt liv.
Jag vill inte ens tillhöra familjen.
Pappa har förstört oss allihop.
Och jag har fullt upp med mitt personliga trauma.
-Ja, beträffande det. -Okej.
Austin, de senaste månaderna har du tillbringat med, ska vi säga,
att rikta vår uppmärksamhet på alla de sätt på vilka vår far har svikit oss.
Och jag är nu redo att medge att du hade rätt.
Angående vad?
Vår far har varit en enorm besvikelse.
-Ja. -Han har konsekvent uppfört sig
i enlighet med rådande sociala förväntningar och normer,
med andra ord har han varit en stor skitstövel.
Jaha, jag är glad att du inser det nu.
Det gör jag.
Du hade rätt. Jag hade fel. Jag borde aldrig ha valt honom före dig.
Oj.
Okej. Tack.
Och likväl, här är vi nu…
…med dig näst i kön till den patriarkala tronen.
Och vi två, maktlösa.
-Dina undersåtar. -Jag ser er verkligen inte så.
Det är därför vi har det här samtalet.
-Jag vill att du lovar oss en sak. -Vadå?
Att du inte låter historien upprepa sig.
Vad menar du egentligen?
Det förgångna är förbi. Borta.
Och vi kan inget göra för att förändra det.
Men om vi är villiga att konfrontera det förflutna,
kanske vi kan göra nåt beträffande framtiden.
Så, Austin, lovar du
att du inte kommer att vara likadan som vår far var…
…att oavsett vad samhällets lagar säger,
så länge vi lever tillsammans, ska du behandla oss med respekt
och ge oss den frihet, all den frihet vi förtjänar?
Mina systrar…
…ni kan lita på mig.
Bra.
På ett villkor.
Vadå?
Vinnie gör sig kvitt katterna.
-Instämmer. Jag avskyr dem. -Nej!
-Jag är ingen kattmänniska. -Inte jag heller.
Jag vägrar göra mig av med mina katter.
Vinnie, vi spenderar 36 dollar i veckan på grädde. Vi har inte råd.
Fråga: Vad anser du om rävar?
-Vadå? -Glöm det. Det är inte upp till dig.
Vi är oberoende kvinnor, och du har lovat att respektera det.
Ska vi gå igenom detaljerna sen? Skaka hand om saken?
Okej, jag vill också.
Älskar dig, storebror.
Jag älskar er.
Det känns konstigt att inte drunkna i sorg för ett ögonblick.
Vi gör världen bättre, en Dickinson i taget.
Okej, mamma. Upp och hoppa.
Det är en ny dag. Så vackert.
Dags för dig att stiga upp.
Låt mig vara.
Nix. Jag är här för att ge dig uppmuntran och tröst,
vare sig du vill eller inte.
Sluta knuffa på mig.
Mamma, det är nödvändigt.
Du har varit sängliggande i över en vecka.
Jag kan inte låta dig ligga här och dö av svårmod.
Och huset… är dammigt.
Det är kvasttjänst för dig igen. Du är kvastarnas drottning.
Smicker hjälper inte.
Jag är för tyngd av sorg för att fortsätta leva.
Jag har ett tomrum i hjärtat som aldrig lär fyllas.
Kan vi prata om det?
Den enda jag vill prata med är min syster Lavinia. Och hon är död.
Du vet, även när folk dött kan deras ande stanna hos oss.
Jag lovar, jag såg tant Lavinias ande vid begravningen
i form av en fågel.
Det är omöjligt. Hon avskydde fåglar.
-Gjorde hon? Det visste jag inte. -Ingen kände min syster så bra som jag.
Ingen älskade henne som jag. Jag saknar henne så.
Säg vad du saknar.
Allting.
Gissa vad jag tänkte på idag.
Hur hon tog min hand i sin jämt när vi var nära varandra.
Hon gjorde så ända sen vi var barn. Utan att tänka.
Som om vi var menade att vara sammanväxta.
Fortsätt. Nåt mer?
Ljudet av hennes röst, hur vi skämtade,
hur hon fick mig att skratta.
Vi talade alltid samma språk. Vi var samma skrot och korn.
Hon var både en del av mig och den person jag ville vara.
Så är det väl att ha en syster.
Ja. Jag är glad att jag har en.
Du och Lavinia är lyckligt lottade som får bli gamla under samma tak.
Jag önskar att jag hade fått det,
istället för att lämna hemmet när jag var så ung.
Ibland avundas jag faktiskt er flickor.
Mamma, jag visste inte att du kände så.
Er systerrelation är så dyrbar.
Var tacksam för varje ögonblick ni delar,
för en dag finns hon inte där längre.
Mamma, när städade du här inne senast?
Jag vet inte. Det känns som en evighet sen. Hur så?
För…
…jag tyckte att jag såg en mus!
-Mus? En mus i mitt sovrum? -Ja.
Var? Vart tog den vägen?
Jag såg den. Där borta. Den sprang in i hörnet.
Hur kan vi ha möss i huset när Vinnie har 500 katter?
Har ni flickor inte städat alls? Huset måste vara smutsigt.
Jag hämtar en kvast och jagar den.
-Nej. Jag kom på en sak. -Vadå?
Min syster, din tant Lavinia, hon avskydde fåglar…
-Ja, du nämnde det. -…men hon älskade möss.
Hon hade möss som sällskapsdjur.
Hon gav dem ost och gav dem namn efter sagofigurer hon älskade.
-Rapunzel, Rumpelstiltskin, Snövit. -Så sött.
Ibland skojade hon med mig för att jag var rädd för möss.
-En gång la hon en i min säng. -Styggt.
Emily, förstår du inte?
Den där musen är nog tant Lavinias ande.
Herregud.
Mamma, du har nog rätt.
Jag känner igen min systers ande överallt.
Den musen känns precis som hon.
Jag har henne.
Tant Vinnie, är det du?
-Gör henne inte illa. -Nej, då.
Tant Vinnie är här hos oss.
Hon är här för att lyssna på vad du än behöver säga till henne.
Ta henne.
Syster?
Söta Vinnie, är det verkligen du?
Prata med henne, mamma. Släpp ut det.
Jag är ledsen för att jag lämnade hemmet så ung.
Jag är ledsen för att vi inte fick chansen att bli gamla tillsammans.
Jag är ledsen för att äktenskap och barn höll oss isär.
Fortsätt. Det hjälper, mamma. Jag känner det.
Du var den bästa vän jag nånsin haft.
Jag kommer att sakna dig varje dag resten av livet.
Nu ska jag släppa dig.
Där springer hon.
Det var det jag ville säga vid hennes begravning
men inte fick chansen till.
Hon hörde dig säga det nu.
Mitt hjärta har fortfarande ett tomrum.
Men nu bor det en liten mus i tomrummet.
Mamma, så vackert.
Jag kanske tar med det i en dikt.
Verkligen? Det skulle göra mig mycket lycklig.
Då så. Dags att klä på sig och sopa varenda tum av huset.
Mitt herrskap, mrs Dickinson är tillbaka!
Austin. Bra. Du är här. Jag har just dukat för te.
Är det nån här?
Ja. George Gould. Han kom för att träffa dig.
George. Varför använda den fina teservisen för George?
Hej, kompis.
Jag kom för att ta farväl.
George.
En uniform.
Jag hämtade den nyss hos skräddaren.
Den sitter bra.
Så du…
Så du går ut i kriget?
Jajamän.
Jag fick inkallelsen för några dagar sen.
Jag tillhör Massachusetts 21st.
Samma regemente som Frazar.
Må han vila i frid.
Kompis,
jag fattar inte det här.
Nordstaterna behöver varje man de kan få.
Varenda man i Amherst blir inkallad. Alltfler varje dag.
Märkligt att du inte har fått din än.
Ja. Nåja, den kommer säkert snart.
Vilken dag som helst.
George Gould, du är väldigt modig.
Jag gör bara min plikt.
Jag är inkallad att strida, och det tänker jag göra.
För jag tror på ett bättre land,
liksom John Brown,
liksom Frazar.
Jag har en sak att berätta.
-För er båda. -Austin. Vad är det?
Jag har gjort nåt som nog ingen av er kan förlåta mig för.
Vad kan vara så illa?
Jag betalade nån för att gå i krig i mitt ställe.
Min inkallelse kom, och några dagar senare
var jag på en bar, blev full,
och betalade den irländske bartendern för att gå i mitt ställe. Jag…
Det var senare samma dag vi fick veta att Frazar hade stupat.
Jag…
Jag kunde inte lämna honom.
Lämna vem?
Bebisen. Vår son.
Jag vill vara en god far.
Jag vill inte bli en sån far som jag har haft.
Jag vill inte bli en sån man.
Jag vill vara annorlunda.
Och att även vår son ska bli annorlunda.
Och om jag lämnar honom och aldrig kommer tillbaka,
hur ska jag kunna lära honom?
Hur ska jag kunna se till
att familjen Dickinsons framtid blir annorlunda än vårt förflutna?
Istället kommer det att bli en död irländare liggande på ett fält,
och jag blir kvar här.
Som förrädare.
Och ynkrygg.
Austin.
Jag förstår.
Du behöver inte säga så, George.
Men jag menar det.
Du har gjort det du har gjort.
Och det går inte att ändra på, men allt är inte förlorat för det.
Du kan återgälda det.
Det finns arbeta att utföra på alla håll i samhället.
Du behöver inte gå ut i krig för att vara en man.
Du kan hitta sätt att göra landet bättre genom att stanna här,
här hemma…
…och ta hand om din familj.
Vi lyckades verkligen.
Jajamän.
En del vill att det ska hända.
-Andra önskar att det ska hända. -Ja.
-Åter andra får det att hända. -Just det!
-Vi fick det att hända. -Ja!
Vi vände en negativ situation till en positiv.
-Vi menar allvar! -Ja!
Storhet är en process av utveckling.
-Jag kan nog flyga. -Kör, Michael.
Det tror jag också, Michael Jordan.
Samma här.
Jag såg det hända nyss.
Vi flög över de där sydstatarna.
De såg oss aldrig komma. De hörde bara suset av våra vingar.
-Henry, tjusigt sagt. -Vi var som fåglar.
Ja, för fan. Vi rörde oss som ett lag. Vi flög som ett lag.
Battlefield Boys för hela livet! Visst?
-Battlefield Boys. -Vad säger ni?
-En flockning. -En vadå?
En flockning.
Så heter det när en flock fåglar flyger samordnat.
Starar är ett klassiskt exempel, men gäss brukar också göra det.
-Henry, drick en slurk. -Hallå! Där är ni!
Vi har inte lektion nu.
Allihop! Där har vi er!
-Jösses! Det var fantastiskt. -Vad i helsike?
-Titta där. -Allt väl, överste?
Ja, jag bara…
Det har varit ett känslosamt dygn.
När jag insåg vad ni gjort, fruktade jag att ni var döda allihop.
Nej. Vi är inte döda. Men de är det.
Ursäkta, sir,
men till slut beslöt vi oss för att skapa vår egen framtid.
Som synes. Och vilken seger ni vann.
Det är otroligt.
Fast ni orsakade en viss upphetsning i högkvarteret.
Saxton kan inte annat än gorma åt mig.
Vi ville inte orsaka er besvär.
Äsch. Ni påminde mig om hur jag saknar att vara en bråkmakare.
Jag är reformator, inte konformist.
Ärligt talat känns det som om jag tappade inriktningen ett tag,
och därför tänker jag ta sabbatsledighet.
"Sabbaba"?
Sabbatsledighet?
Ja, jag har mycket att begrunda, att reflektera över.
Och jag behöver en tids ledighet för att göra det.
I min frånvaro
för du befälet.
Jag befordrar dig till sergeant.
Ursäkta.
-Jag? Föra befäl? -Ja, du.
Du har visat dig mogen uppgiften. Eller hur, pojkar?
-Bra! -Vem kan vara bättre?
-Ja. -Henry.
Henry, Henry, Henry!
Kör på, Alfabetet!
-Bra! -Det är bestämt.
Och vart tar ni vägen?
Hem till Boston. Men först till Amherst.
Amherst?
Ja. Där finns en person som jag bara måste träffa.
En poet vars ord har skänkt mig
mycken tröst och klarhet de här bittra månaderna.
Emily Dickinson.
Vad är det, Henry? Du är alldeles likblek.
Jag känner Emily Dickinson.
-Vad? -Jag jobbade åt hennes familj förut.
Vänta. Menar du att hela denna tid
har jag varit med en som känner denna person?
En som faktiskt har varit i hennes närvaro?
Detta geni som fångar känslor jag inte ens visste att jag hade?
Hennes rader hemsöker mig än.
Lyssna bara.
En Laddad Bössa - Var jag -
Stående i Hörnet - tills en Dag
Ägaren passerade - identifierade -
Och bar mig bort.
-Ja jäklar. -Skrev en vit tjej det där?
Skitbra.
Henry, du måste berätta.
Hurdan är hon?
Vet ni, det är nåt ni bör upptäcka själv.
-Du har alldeles rätt. -Ja.
Desto större anledning för mig att ge mig av genast.
Higginson, vänta.
Ja?
Om ni ska till Amherst,
vill jag be om en tjänst.
Men titta där.
Så vackert.
Oj.
Jag ska tala om en sak, nu när jag har lärt mig flyga…
Ja? Berätta.
…ska jag aldrig gå igen.
Emily.
Jag kom för att träffa dig.
Kom in.
Du har gäster.
Austin bjöd hit några för att ta farväl.
Farväl till vem?
George. Han ska ut i kriget.
Inte George också.
Jaha, då vill jag också ta farväl av honom,
men jag behöver lite tid ensam med dig ikväll.
Nåväl.
Är det nåt särskilt du vill prata om, eller…
Ja, det är det,
men det kan inte sägas med ord.
Emily, gästerna.
Vi två.
Okej? Ikväll.
"Kom, låt oss ha ännu en prålig kväll.
Kom till mig, alla mina sorgsna hövitsmän.
Fyll era skålar ännu en gång.
Låt oss gäcka midnattsklockan."
Det är från Shakespeare-klubben.
Låt oss festa om, min platoniska vän.
Se på mig.
Helen!
Kom in, raring.
Maten är klar.
Vad i hela världen?
Betty.
God kväll.
Mr Dickinson, vad har hänt?
Ni ser ut som om ni har bott i en jordhåla.
Ingen fara med mig.
Jag blev avslängd från en droska halvvägs till Boston.
Så jag beslöt att gå hem, men ingen fara.
Er rock är i trasor.
Ni måste vara hungrig.
Vill… Vill ni ha en skål soppa?
Nej, nej. Du är alltför vänlig.
Det är köttbullsoppa. Mycket matig.
Köttbullsoppa?
Kom in, vetja.
Maten räcker mer än väl. Jag ska laga rocken åt er.
Ni kan inte gå hem till mrs Dickinson så där.
Hej, mamma. Jag lekte älva i skogen.
-Hon har verkligen livlig fantasi. -Precis som min Emily.
Mr Dickinson ska äta soppa med oss.
-Nej, jag kan inte… -Säg inte mer.
Jag kan inte låta en man gå hungrig.
Han kan sitta i pappas stol.
Hon saknar sin far.
Ja. Han saknar säkert dig också.
Att vara far är en av världens största gåvor.
Så, ja.
Jag har jobbat på ett nytt uppförande om sorg.
Vi har alla bearbetat så mycket sorg.
Vi har mist nära och kära. Och vi har mist mer än så.
Vi har mist den värld som var.
Vi har mist vår gamla tillvaro.
Så vad är det för uppförande?
Ja, det låter fantastiskt.
Det utspelas på en viss plats.
Jag spelar upp det i stallet med ett döende får.
Inte gamla Bessie?
Jo.
-Nej. -Jag sitter mittemot gamla Bessie…
…och stirrar in i hennes ögon, och tänker på döden.
Jag föreställer mig hur hon sakta dör,
hur hennes kropp sakta förruttnar,
och hennes ögonglober hoppar ur sina hålor,
precis som Josephs ögonglober måste ha hoppat ut,
en i taget.
Plopp! Plopp!
Jag mediterar över den grundläggande verkligheten att vi en dag ska vara stoft.
Det heter Inget får längre.
Tillägnat minnet av alla mina döda före detta pojkvänner.
Jag önskar att jag var kvar och fick se det.
Det finns ingen publik.
Jag älskar verkligen får.
De här krigsåren har verkligen förändrat oss alla, eller hur?
Ja. Ibland känns det som om vi har ärvt en helt annan värld
än den våra föräldrar kände.
Det kanske är nåt bra.
Världen är en enda röra, men…
…jag tror att vi alla kan hitta sätt att göra den bättre,
om så bara lite grann.
Jag vill tro på det, George.
Och jag vet inte än vilken min väg är, men jag ska finna den.
Och när du till slut kommer tillbaka hem…
…kommer du att vara stolt över vad jag har gjort.
Tja, i så fall hoppas jag att jag kommer tillbaka.
Hoppet bygger sitt Hus
Inte med fönsterbänk -
Eller Taksparre - detta Byggnadsverk kröns
Men av en tinne skön -
Se det från den ljusa sidan, George.
Nu när du har tagit värvning får du Drumbeat gratis,
armétidningen som min man och jag ger ut
med hjälp av självaste Abraham Lincoln.
Presidenten.
Här. Jag råkar ha ett exemplar med mig.
Visst ja, Emily har en dikt med i det här numret.
En dikt?
Ojsan, jag menar en anonym diktare.
Jag förstår inte.
Emily, jag gav dem en av dina dikter.
Gjorde… du?
Jag sa att den måste vara anonym. Jag visste att du ville ha det så.
Men dina dikter är så starka.
Och jag kände att landet behöver dem.
Förlåter du mig?
Du borde läsa upp den för oss.
Ja, det vore fantastiskt.
-Ja. En dikt av Emily. -Hon vägrar säkert.
-Hon läser aldrig högt. -Emily, gör det. Bara den här gången.
Vill du göra det, Em?
Det vore den bästa avskedsgåvan för mig,
att ha din röst i mitt huvud när jag är…
…där ute.
Jag gör det.
Jag gör det för er allihop.
Men allra mest för Sue.
Detta är den tid då Fåglarna återvänder -
några få -
en Fågel eller två -
För att se sig tillbaka.
Detta är den tid
då skyarna återtar sen
Junis gamla - gamla sofisterier igen -
Ett misstag i blått och guld.
O bluff som inte biet lura kan.
snart din rimlighet vann
Och lockar mig att tro.
Till dess stånd av frön därom vittne bär -
och mjukt genom luften den tunna här
Skyndar ett löv så blygt.
O sommardagarnas Sakrament,
O Sista Nattvarden i Diset - Tillåt
ett barn att dela så -
Dina helgade emblem dela må -
Ditt helgade bröd också
och ditt odödliga vin!
Tack för att du publicerade min dikt.
Tack för att du skrev den.
Du vet, det här…
…precis här…
…är bättre än nån dikt.
Alla brev jag kan skriva
Är inte så sköna som detta -
Stavelser av Sammet -
Meningar av Plysch,
djup av Rubinrött, ej tömda,
Dold, Läpp, för Dig -
Spela det som en Humla -
Och den smuttade på - mig -
Undertexter: Bengt-Ove Andersson