Odvetniško združenje Massachusettsa se veseli tvojega govora.
Trikrat so preverili, ali prideš.
Žal mi je. Preveč dela imam z družinskimi zadevami.
To gotovo ni povezano s tem, da nikogar od družine
ni bilo na slovesnosti za mladega Stearnsa.
Žal ja. Moj sin se gnusno obnaša,
žena ne vstane iz postelje, zdaj pa je name jezna še Emily.
Emily. No… Vedno je bila težavna.
Nekoliko divji otrok.
Najbrž res.
Tole sem hotel do Bostona obdržati zase.
A zdi se mi, da bi znal ceniti dobro novico.
Kaj pa je?
Edward Dickinson,
nocoj ne boš le govoril združenju odvetnikov,
ampak te bodo pozdravili
vodje republikanske stranke Massachusettsa,
ki ti nameravajo ponuditi položaj naslednjega viceguvernerja.
Viceguverner?
-To je čast. -Vsekakor.
Navdušen sem, da se vračaš v politiko
in zapuščaš staromodno stranko Whig.
Edward, pomisli. Republikanec boš.
Končno boš na pravi strani zgodovine.
Žal ne morem sprejeti.
Edward, rojen si za ta položaj.
Steber Amhersta si,
ki je zdaj eno najbolj proabolicionističnih mest v državi.
Imaš premišljen in tradicionalen pristop do prava.
Kvalifikacije imam, nimam pa želje.
Biti moram v Amherstu z družino, ne pa v Bostonu z republikanci.
Prosim, da razmisliš…
Odločil sem se.
-Madona. -Ustavite kočijo!
-Kaj je zdaj? -Pojdi ven.
Tukaj? Na pol poti do Bostona sva.
Kaj pa srečanje združenja odvetnikov?
-Edward, vedno me razočaraš. -Mojbog.
Si nazadnjaški, zadrgnjen in staromodni Whig.
Ne moreš sprejeti, da država napreduje.
To najbrž pomeni, da bo morala napredovati brez tebe.
Zato pojdi ven. Takoj!
-Edward Dickinson, strahopetec si. -Kaj?
In slabič.
In miš!
-Zakaj? -Gremo, voznik!
Conkey.
Ja.
V redu, miš sem.
Toda vrniti se moram k svoji mišji družini.
Dickinsonova
Žalost je kot miš
Ko veš najhuje, se ne bojiš več –
Le o čem se hoče pogovoriti?
Ne vem, a kaže, da je nujno.
Dobil sem škatlo s kosom torte
in sporočilo, da je nujno.
Jaz tudi.
Tam je.
Emily. Si naju hotela videti?
Brat, sestra.
Ja, poklicala sem vaju. Hvala, da sta se odzvala.
Zakaj tako govori?
Poklicala sem vaju zaradi zelo nujne zadeve,
ki se tiče nas treh in naše prihodnosti kot sorojencev.
Recimo temu srečanje sorojencev.
-Prav. -Ne vem, kaj se dogaja.
William Austin Dickinson, kljub tvojim naporom,
da bi se oddaljil od družine,
ni prišlo do uradne in pravne ločitve.
Zato družina ostaja nedotaknjena.
-Posledično potemtakem… -Potemtakem?
Potemtakem si še vedno najin brat in edini sin našega očeta.
Kaj hudiča?
Emily, lahko poveš tako,
da ne bo slišati kot sojenje za dolgočasen zločin?
Prav. Oče želi, da sem izvršilec njegove oporoke
in vse je zapustil Austinu, vključno z nama.
"Vključno z nama?"
Po očetovi smrti bo najin skrbnik Austin.
Dobil bo hišo, vse, kar gre zraven, ter naju. Samo del lastnine sva.
No, ja. Bi rekla.
Če nisi poročena in tvoj oče umre,
postaneš bratova last.
Navsezadnje je to patriarhija.
V redu. Ne bom sedela križem rok in pustila, da brat upravlja z mano.
Tega niti nočem.
Tudi del te družine nočem biti.
Oče nas je vse zatrl,
jaz pa imam dovolj dela s svojimi osebnimi travmami.
-Ja, glede tega. -V redu.
Austin, zadnjih nekaj mesecev
si nas opozarjal na stvari, v katerih nas je oče razočaral.
Pripravljena sem priznati, da si imel prav.
Glede česa?
Naš oče je izjemno razočaranje.
-Ja. -Ves čas se je obnašal
v skladu s sodobnimi družbenimi pričakovanji in normami,
kar pomeni, da je pravi kreten.
Vesel sem, da to zdaj vidiš.
Ja.
Imel si prav, jaz pa ne. Ne bi se smela odločiti zanj.
Vau.
Prav. Hvala.
In zdaj smo tu…
…prevzel boš njegov patrimonialni prestol.
Midve pa sva nemočni.
-Tvoji podložnici. -Ne vidim vaju tako.
Zato se pogovarjamo o tem.
-Nekaj nama obljubi. -Kaj pa?
Da ne boš dovolil, da se zgodovina ponovi.
Na kaj točno misliš?
Preteklost je preteklost. Ni je več.
Ne moremo je spremeniti.
A če smo se pripravljeni soočiti z njo,
lahko morda spremenimo prihodnost.
Torej, Austin, nama obljubiš,
da ne boš tak človek, kot je bil naš oče…
In da boš z nama, ne glede na zakone družbe,
dokler bomo živeli skupaj, ravnal s spoštovanjem
in nama dal vso svobodo, ki si jo zasluživa?
Sestri…
lahko računata name.
V redu.
Pod enim pogojem.
-Kaj? -Vinnie se mora znebiti svojih mačk.
-Ja, sovražim jih. -Ne!
-Nisem za mačke. -Jaz tudi ne.
Ne bom se jih znebila.
36 $ na teden gre za mleko in smetano. Ne moremo si privoščiti.
Kaj pa misliš o lisicah?
-Kaj? -Ni važno. Ne odločaš ti.
Neodvisni sva in obljubil si, da boš to spoštoval.
O podrobnostih bomo kasneje. Smo zmenjeni?
Jaz bi tudi.
-Rada te imam, brat. -Jaz pa vaju.
Čudno je, da se za hip ne utapljamo v žalosti.
Dickinsonovi eden po eden spreminjajo svet na bolje.
Mama, čas je za akcijo.
Nov dan je. Kako lepo je.
Čas je, da vstaneš.
Pusti me pri miru.
Ne. Prišla sem te razvedrit in potolažit,
pa če ti je prav ali ne.
Nehaj me suvati.
Treba te je suvati.
Več kot en teden si v postelji.
Ne morem te pustiti umreti od žalosti.
In hiša je vsa zaprašena.
Prijeti se moraš metle. Kraljica metle si.
Dobrikanje ne bo vžgalo.
Preveč sem žalostna, da bi živela.
Praznine v srcu ne bom mogla zapolniti.
Se lahko pogovoriva?
Govoriti hočem samo z mojo sestro Lavinio, ki pa je ni več.
Tudi po smrti duhovi pokojnih lahko ostanejo z nami.
Na pogrebu tete Lavinie sem videla njen duh
v obliki ptice.
To je nemogoče. Ptice je sovražila.
-Res? Tega nisem vedela. -Nihče je ni poznal bolje od mene.
Nihče je ni imel tako rad. Zelo jo pogrešam.
Kaj pogrešaš?
Vse. Veš, o čem sem danes razmišljala?
Kako me je prijela za roko, vsakič, ko sva bili skupaj.
To je počela že od otroštva. Spontano.
Kot bi nama bilo namenjeno biti združeni.
Nadaljuj. Kaj še?
Zven njenega glasu, skupne šale,
kako me je znala nasmejati.
Enako sva razmišljali. Kot bi bili iz istega testa.
Bila je del mene in hkrati sem hotela biti kot ona.
To je najbrž sestrstvo.
Ja, vesela sem, da jo imam.
Z Lavinio imata srečo, da se pod isto streho skupaj starata.
To bi mi bilo ljubše,
namesto, da sem odšla tako mlada.
Včasih vama zavidam.
Nisem vedela, da se tako počutiš.
Tvoj odnos s sestro je nekaj najdragocenejšega.
Bodi hvaležna za vsak skupen trenutek,
kajti nekega dne je ne bo več.
Kdaj si nazadnje tukaj pospravila?
Ne vem. Zdi se mi, da že celo večnost ne. Zakaj?
Ker…
Mislim, da sem videla miš!
-Miš? V moji spalnici je miš? -Ja.
Kje je? Kam je šla?
Tam je. Stekla je v kot.
Vinnie ima 500 mačk, pa imamo vseeno miši?
Nista nič pospravljali? Hiša je gotovo umazana.
Po metlo grem, da jo preženem.
-Ne. Prešinila me je misel. -Misel?
Moja sestra Lavinia je sovražila ptice…
-To si omenila. -…rada pa je imela miši.
Kot hišne ljubljenčke.
Hranila jih je s sirom in jih imenovala po najljubših pravljičnih likih.
-Motovilka, Špicparkeljc, Sneguljčica. -Lepo.
Včasih mi je nagajala, ker je vedela, da se jih bojim.
-Enkrat mi jo je dala v posteljo. -Nesramno.
Emily, ne razumeš?
Ta miš je duh tete Lavinie.
Mojbog.
Prav imaš.
Njenega duha bi povsod prepoznala.
Ta miš oddaja enako energijo.
Imam jo.
Teta Vinnie, si ti?
-Ne rani je. -Saj je ne bom.
Teta Vinnie je z nama.
Slišati hoče, kar ji želiš povedati.
Daj.
Sestra?
Ljuba Vinnie, si res ti?
Pogovarjaj se z njo. Daj iz sebe.
Oprosti, da sem odšla tako mlada.
Oprosti, da se nisva skupaj starali.
Oprosti, da so naju soprogi in otroci ločili.
Nadaljuj. Pomaga. To čutim.
Bila si moja najboljša prijateljica.
Do konca življenja te bom pogrešala.
Pustila te bom oditi.
Pa je šla.
To sem hotela povedati na pogrebu,
a nisem imela priložnosti.
Zdaj te je slišala.
Še vedno imam praznino v srcu.
A v njej zdaj živi ta miška.
Lepo si povedala.
To bom uporabila v pesmi.
Res? To bi me osrečilo.
Tako. Oblekla se bom in pometla vsak kotiček hiše.
Dame in gospodje, ga. Dickinson se je vrnila!
Austin. Tukaj si. Prinesla sem čaj.
Je kdo tukaj?
Ja. George Gould je prišel k tebi.
George. Zakaj si zanj prinesla nobel čajni servis?
Živjo.
Prišel sem se poslovit.
George.
V uniformi.
Pri krojaču sem bil.
Kot ulita mi je.
Torej…
Odhajaš v boj?
Ja.
Nedavno sem dobil poziv.
Pridružil se bom 21. polku Massachusettsa.
Tudi Frazar je bil tam.
Naj počiva v miru.
Kolega,
ne morem verjeti.
Unija potrebuje vse može.
Kličejo vse moške v Amherstu. Pozivi prihajajo vsak dan.
Čudi me, da tebe še niso.
Ja. No… Gotovo me bodo kmalu.
Zdaj zdaj me bodo.
George Gould, zelo si pogumen.
To je moja dolžnost.
Poklicali so me v boj in boril se bom.
Verjamem v boljšo državo,
tako kot John Brown
in Frazar.
Nekaj ti moram povedati.
-Obema. -Austin. Kaj je?
Storil sem nekaj, česar mi ne bosta odpustila.
Kaj je tako groznega?
Nekomu sem plačal, da je šel v boj namesto mene.
Vpoklicali so me in nekaj dni zatem
sem šel v bar, se napil
in irskemu natakarju plačal, da je šel namesto mene.
Tistega dne smo izvedeli za Frazarjevo smrt.
Nisem…
Nisem ga mogel zapustiti.
Koga?
Otroka. Najinega sina.
Rad bi bil dober oče.
Nočem biti kot moj oče.
Nočem biti tak človek.
Rad bi bil drugačen.
In najin sin tudi.
Če odidem in se nikoli več ne vrnem,
kako ga bom naučil?
Kako bom poskrbel,
da bo prihodnost Dickinsonovih drugačna od preteklosti?
Nekje na bojišču bo Irčevo truplo,
jaz pa bom tukaj.
Izdajalec.
In strahopetec.
Austin.
Razumem te.
Ni ti treba tega reči, George.
To res mislim.
Je, kar je.
Ni več poti nazaj, a to ne pomeni, da je vse izgubljeno.
Lahko se oddolžiš.
Na vseh področjih družbe so potrebe.
Ni ti treba v boj, da bi bil moški.
Tu lahko najdeš načine, da izboljšaš državo.
Doma…
medtem ko skrbiš za družino.
Dali smo vse od sebe.
Ja.
Nekateri so to hoteli.
-Nekateri so si želeli. -Ja.
-Nekateri pa so to uresničili. -Tako je!
-Mi smo to uresničili. -Ja!
Mi smo poraz spremenili v zmago.
-Igramo na zmago! -Ja!
Veličina je evolucijski proces.
-Lahko letim. -To, Michael Jordan.
Tudi jaz verjamem, da lahko letiš.
Jaz tudi.
Videl sem na lastne oči.
Pometli smo z Južnjaki.
Niti videli nas niso. Samo prhutanje naših kril so slišali.
-Zelo lepo. -Bili smo kot ptice.
Ja. Gibali smo se in leteli kot eno.
Bojevniki za vedno! Me slišite?
-Bojevniki. -Me slišite?
-Murmuracija. -Mur… Kaj?
Murmuracija.
Tako rečemo sinhronemu letenju jate ptic.
Škorci so tipičen primer, a to počnejo tudi gosi.
-Henry, spij nekaj. -Hej! Tukaj ste!
Nismo več pri pouku.
Tukaj ste!
-Mati božja! Bilo je epsko. -Kaj je?
-Glejte, kdo je tu. -Ste v redu?
Ja, samo…
Bilo je zelo čustvenih 24 ur.
Ko sem ugotovil, kaj ste storili, sem se zbal, da ste mrtvi.
Ne, nismo mrtvi. Oni so.
Oprostite, gospod,
a odločili smo se, da si sami ukrojimo prihodnost.
Ja, in kakšna zmaga je bila to.
Izjemno.
Ste pa v bazi povzročili nemir.
-Saxton samo tuli name. -Nismo hoteli povzročati težav.
Spomnili ste me, kako pogrešam povzročanje težav.
Reformator sem, ne pa konformist.
V resnici se počutim, kot bi izgubil del sebe,
zato si bom vzel sabatski počitek.
"Sababa?"
Dopust?
Ja, o marsičem moram razmisliti.
Vzel si bom nekaj časa za to.
Medtem ko me ne bo, boš ti glavni.
Povišal te bom v narednika.
Prosim?
-Jaz? Glavni? -Ja, ti.
Zelo si se izkazal. Je tako, fantje?
-Hej! -Kdo bi bil boljši?
-Ja. -Henry.
Henry, Henry, Henry!
Bravo, Abeceda!
-Hej! -Odločeno je.
Kam greš pa ti?
Domov, v Boston. Najprej pa v Amherst.
V Amherst?
Ja, tam si želim nekoga spoznati.
Pesnico, katere besede so mi prinesle veliko utehe v teh težkih mesecih.
Emily Dickinson.
Henry, kaj je? Tak si, kot bi videl duha.
Poznam Emily Dickinson.
-Kaj? -Delal sem za njeno družino.
Čakaj. Ves ta čas sem bil z nekom, ki jo pozna?
Ki je bil v njeni bližini?
Ob genialki, ki je ubesedila čustva, za katera nisem vedel, da jih imam?
Njene vrstice me še vedno preganjajo.
Poslušaj.
Moje življenje je – kot nabita puška –
V kotih – do dne
Lastnik je umrl – imenovan –
In me odnesel stran –
-Super. -To je napisala belka?
Huda je.
Henry, moraš mi povedati.
Kakšna je?
To moraš sam ugotoviti.
-Prav imaš. -Ja.
Še en razlog, da takoj odrinem.
Higginson, počakaj.
Ja?
Če greš v Amherst,
bi te prosil za uslugo.
Poglejte tole.
Lepo.
Vau.
Zdaj, ko sem se naučil leteti…
Ja? Povej nam.
Nikoli več ne bom hodil.
Emily.
K tebi sem prišla.
Kar naprej.
Goste imaš.
Austin je povabil ljudi, da se poslovijo.
Od koga?
Od Georgea. V vojno gre.
Pa ne še George.
Rada bi se poslovila od njega,
a bila tudi malo sama s teboj.
Prav.
Bi se rada pogovorila o nečem posebnem ali…
Ja,
a se tega ne da ubesediti.
Emily. Emily, gostje.
Sami.
Prav? Nocoj.
"Imejmo še en kičast večer.
Pokličite me, vsi moji žalostni kapitani.
Še enkrat napolnite sklede.
Posmehujmo se polnočnemu zvonu."
Iz Shakespearjevega kluba.
Žurajva, moj platonski prijatelj.
Glej me.
Helen!
Pridi, ljubica.
Večerja je topla.
Kaj hudiča?
Betty.
Dober večer.
G. Dickinson, kaj se vam je zgodilo?
Taki ste, kot bi prišli iz jame.
V redu sem.
Na pol poti v Boston so me vrgli iz kočije.
Pešačil sem domov, a sem v redu.
Vaš plašč je uničen.
Gotovo ste sestradani.
Bi skodelico juhe?
Ne. Preveč si prijazna.
Z mesnimi kroglicami. Človeka pogreje.
-Juha z mesnimi kroglicami? -Pridite.
Hrane je dovolj in zakrpala vam bom plašč.
Taki ne morete h gospe Dickinson.
Živjo, mami. V gozdu sem se igrala vile.
-Bujno domišljijo ima. -Kot moja Emily.
G. Dickinson bo z nama večerjal.
-Ne, jaz… -Tiho.
Moški ne sme stradati.
Lahko sedi na očetovem stolu.
Pogreša očeta.
Gotovo tudi on tebe.
Očetovstvo je eno najlepših daril.
Ja.
Pišem predstavo o žalosti.
Vsi smo veliko žalovali.
Izgubili smo drage ljudi in še veliko več.
Izgubili smo stari svet.
Izgubili smo naše navade.
Povej nam vsebino.
Sliši se zanimivo.
Vezano je na določen kraj.
Igrala bom v skednju z umirajočo ovco.
Menda ne s Staro Bessie?
Ja.
-Ne. -Sedela bom nasproti Bessie…
…zrla ji bom v oči in razmišljala o smrti.
Predstavljala si bom, da ovca počasi umira,
njeno truplo počasi razpada,
njena zrkla bolščijo iz jamic,
tako kot so najbrž tudi Josephova,
eno za drugim.
Bum!
Moja meditacija temelji na tem, da bomo nekega dne vsi prah.
Naslov je Ovce ni več.
Posvečena je vsem mojim pokojnim bivšim fantom.
Ko bi si jo le lahko ogledal.
Občinstva ne bo.
Rad imam ovce.
Vojna nas je vse spremenila, kajne?
Ja. Kot bi podedovali čisto drug svet od sveta naših staršev.
Morda je to dobro.
Svet je zavožen, toda…
Vsak od nas ga lahko izboljša,
pa čeprav le za odtenek.
Rad bi verjel v to, George.
Ne vem še kako bom to storil, toda ugotovil bom.
Vsakič ko se boš vrnil domov,
boš ponosen na moje delo.
Potem pa upam, da se vrnem.
Kako upanje gradi hišo
Ne s kamnom –
Niti špirovec – nima take stavbe
Ampak samo vrh –
Poglej s svetle plati.
Zdaj boš zastonj dobival časnik Drumbeat,
glasilo vojske Unije, ki ga z možem izdajava
s pomočjo samega Abrahama Lincolna.
Predsednika.
Tukaj imam en izvod.
V tej številki je tudi Emilyjina pesem.
Pesem?
Ups, anonimnež.
Ne razumem.
Emily, dala sem jima eno od tvojih pesmi.
Res?
Nepodpisano. Vem, da bi tako hotela.
Tvoja dela so zelo močna.
Menila sem, da to država potrebuje.
Mi boš odpustila?
Preberi nam jo.
To bi bilo super.
-Ja. Emilyjina pesem. -Ne bo hotela.
-Ne bere na glas. -Emily, daj. Vsaj tokrat.
Boš, Em?
Bilo bi najlepše slovo,
če bi v mislih slišal tvoje besede…
ko bom tam.
Prav.
Prebrala jo bom za vse vas.
Predvsem pa za Sue.
To so dnevi, ko se vračajo ptice –
samo nekatere –
ptica ali dve –
Ozrem se nazaj.
To so dnevi,
ko se nebo nadaljuje
Stari – stari, zavajajoči junij –
Modra in zlata napaka.
Oh, zvijača, ki ji čebela ne nasede.
skoraj tvoja prepričljivost
Vzbudi mojo vero.
Dokler semena njihove so priče –
in mehko skozi spremenjeni zrak
Hiti en plašni list.
O, Zakrament poletnih dni,
O, zadnje obhajilo v megli – dovoli
otroku se pridružiti –
Tvoji sveti simboli služijo –
Da tvoj posvečeni kruh vzamejo
in tvoje nesmrtno vino!
Hvala za objavo moje pesmi.
Hvala, da si jo napisala.
Tole…
tole zdaj…
je bolje od vsake pesmi.
Vsa pisma, ki jih lahko napišem
Ne morejo opisati tega –
Žametni zlogi –
Plišasti stavki,
globine rubina, neizsušene,
Koža, ustnice, zate –
Igraj kot kolibri –
In samo srkaj – me –
Prevedla Lidija P. Černi