Massachusetts juridiske samfunn gleder seg til talen din.
De trippelsjekket med meg at du kommer.
Jeg beklager. Jeg er litt distrahert av familieanliggender.
Det har vel ikke noe å gjøre med hvorfor ingen i familien var til stede
ved minnestunden for unge Stearns?
Dessverre, jo. Sønnen min oppfører seg avskyelig,
min kone har tatt til sengen, og nå er til og med Emily sint på meg.
Emily. Vel… Hun har alltid vært litt vidløftig.
Litt av en villstyring, den der.
Hun er vel det.
Jeg ville holde dette hemmelig til vi kom til Boston.
Men det ser ut som du trenger gode nyheter.
Hva er det?
Edward Dickinson,
du skal ikke bare holde tale ved Det juridiske samfunn.
Du vil bli mottatt av lederne for Massachusetts republikanske parti,
som vil tilby deg nominasjon som den neste viseguvernøren.
Viseguvernør?
-Det er en ære. -Ja, det er det.
Jeg er så glad for å få deg inn i politikken igjen,
så du kan legge den sneversynte Whig-tiden bak deg.
Tenk på det, Edward. Du vil bli republikaner.
Endelig vil du være på riktig side av historien.
Jeg er redd jeg ikke kan ta imot.
Du er skapt for denne rollen, Edward. Du er en samfunnsstøtte i Amherst,
som nå er en av delstatens mest pro-slaveriopphevelsesbyer.
Og du har en overveid og tradisjonell tilnærming til jussen.
Jeg har kanskje bakgrunnen, men jeg har ikke ønsket.
Jeg må være i Amherst med familien, ikke i Boston med republikanerne.
Jeg ber deg tenke deg om…
Avgjørelsen er endelig.
-Du store… -Stans vognen!
-Hva er dette? -Jeg slipper deg ut.
Her? Vi er halvveis til Boston. Hva med møtet i Det juridiske samfunn?
-Du slutter aldri å skuffe meg. -Herregud.
Du er en bakstreversk, inngrodd og forstokket gammel whig.
Du kan ikke akseptere at landet går framover.
Så det betyr at det må gå framover uten deg.
Så kom deg ut. Nå!
-Edward Dickinson, du er en feiging. -Hva?
Og en pyse.
Og en mus!
-Hvordan? -Nå, kusk!
Conkey.
Ja.
Greit, jeg er en mus.
Men jeg må hjem til min lille musefamilie.
Å vite det verste, fjerner all frykt.
Jeg lurer på hva hun vil snakke om.
Jeg vet ikke, men det haster nok.
Jeg fikk en boks med et kakestykke i, og under lå et kort med: "Det haster".
Ja, jeg fikk det samme.
Der er hun.
Emily. Du ville snakke med oss.
Bror, søster.
Ja, jeg sammenkalte dere. Takk for at dere møtte opp.
Hvorfor snakker hun sånn?
Jeg sammenkalte dere fordi vi har noe viktig å diskutere.
Noe som angår oss tre og vår felles framtid som søsken.
Kall det gjerne en søskensammenkalling.
-Ja vel. -Jeg aner ikke hva som skjer.
William Austin Dickinson, trass i dine forsøk
på å legge avstand mellom deg selv og familien,
er faktum at en sånn atskillelse ikke har skjedd offisielt eller juridisk.
Derfor er familien i praksis og uoppholdelig fortsatt intakt.
-Følgelig og ergo… -Ergo?
Ergo, du er fortsatt vår bror. Og du er vår fars eneste sønn.
Hva i all verden…
Hva du enn prøver å si, kan du si det på en måte
som ikke lyder som vi er tiltalt for en kjedelig forbrytelse?
Greit. Pappa ba meg være testamentfullbyrder,
og det viser seg at han gir alt til Austin, inkludert oss.
-Hva mener du med "inkludert oss"? -Når pappa dør, blir Austin vergen vår.
Han får huset, formuen og oss. Vi er bare eiendeler.
Vel, jeg mener… ja, jeg antok det.
Når en ikke har en ektemann og ens far dør, tilhører en sin bror.
Det er tross alt et patriarkat.
Ok. Jeg vil ikke bare sitte her og la broren min ta kontroll over livet mitt.
Jeg vil ikke kontrollere livet ditt. Jeg vil ikke være en del av familien.
Pappa har gitt oss alle problemer.
Jeg har hendene fulle med mitt eget personlige traume.
-Ja, apropos det… -Ok.
Austin, du har tilbrakt de siste månedene
med å trekke vår oppmerksomhet mot alle måtene faren vår har sviktet på.
Og jeg er nå klar til å innrømme at du hadde rett.
I hva?
Faren vår har vært en stor skuffelse.
-Ja. -Han har opptrådt nøyaktig og alltid
i tråd med samtidens sosiale forventninger og normer,
som betyr at han har vært en drittsekk.
Ja, jeg er glad du kan se det nå.
Det kan jeg.
Du hadde rett. Jeg tok feil. Jeg skulle ikke ha valgt ham over deg.
Jøss.
Ok. Takk.
Likevel er vi her…
…med deg som arvingen til hans nedarvede trone.
Og vi to er maktesløse.
-Dine undersåtter. -Jeg ser ikke sånn på det.
Og derfor har vi denne samtalen.
-Du må gi oss et løfte. -Hvilket løfte?
At du ikke lar historien gjenta seg.
Hva mener du?
Fortid er fortid. Den er borte.
Og vi kan ikke forandre den.
Men om vi er villige til å konfrontere fortiden,
er det kanskje… noe vi kan gjøre med framtiden.
Så, Austin, vil du love oss
at du ikke vil bli en sånn mann som faren vår?
At uansett hva samfunnets regler sier,
vil du behandle oss med respekt så lenge vi lever sammen,
og gi oss den friheten, all den friheten vi fortjener?
Søstre…
…dere kan stole på meg.
Bra.
På en betingelse.
-Hva da? -Vinnie må kvitte seg med kattene.
-Enig. Jeg avskyr kattene. -Nei!
-Jeg er ikke et kattemenneske. -Enig.
Jeg kvitter meg ikke med kattene.
Vi bruker 36 dollar i uken på melk og fløte. Det har vi ikke råd til.
Spørsmål: Hva synes du om rever?
-Hva? -Glem det. Det er ikke opp til deg.
Vi er uavhengige kvinner, og du lovet å respektere det.
Vi tar detaljene senere? Ta hverandre i hånden?
Jeg vil også.
-Glad i deg, storebror. -Glad i dere.
Det er virkelig rart ikke å drukne i sorg et øyeblikk.
Gjør verden til et bedre sted, én Dickinson om gangen.
Ok, mamma. Opp og stå.
Det er en ny dag. Den er nydelig. Og det er på tide at du står opp.
La meg være i fred.
Nei. Jeg er her for å muntre deg opp og trøste deg
enten du liker det eller ikke.
-Ikke rist meg. -Du trenger å bli ristet, mamma.
Du har ligget i sengen over en uke.
Jeg kan ikke la deg ligge her og dø av tristhet.
Og huset… huset er støvete.
Vi må ha deg på kostejobben. Du er dronningen av koster.
Du kommer ingen vei med smiger.
Jeg er for sorgtung til å leve videre.
Jeg har et hull i hjertet som aldri vil bli fylt.
Kan vi snakke om det?
Den eneste jeg vil snakke med, er min søster Lavinia. Og hun er borte.
Selv når folk dør, kan ånden deres bli igjen.
Jeg så tante Lavinias ånd i begravelsen hennes,
i form av en fugl.
Kom igjen. Det er umulig. Hun hatet fugler.
-Gjorde hun det? Det visste jeg ikke. -Ingen kjente henne så godt som meg.
Ingen var like glad i henne som meg. Jeg savner henne.
Fortell hva du savner.
Alt sammen.
Vet du hva jeg tenkte på i dag?
Hvordan hun stakk hånden i min når vi var ved siden av hverandre.
Hun gjorde det helt fra vi var barn. Uten å tenke på det.
Som om vi var ment til å henge sammen.
Fortsett. Hva mer?
Lyden av stemmen hennes, morsomhetene vi delte,
hvordan hun fikk meg til å le.
Vi snakket alltid samme språk. Vi var skåret over samme lest.
Hun var en del av meg og den personen jeg ville være.
-Sånn er det vel å ha en søster. -Ja. Jeg er glad jeg har en.
Du og Lavinia er så heldige som skal bli gamle sammen under samme tak.
Jeg skulle ønske jeg hadde opplevd det i stedet for å dra hjemmefra så ung.
-Noen ganger misunner jeg dere jenter. -Jeg visste ikke at du følte det sånn.
Forholdet til søsteren din er dyrebart.
Vær takknemlig for alle stundene dere deler,
for en dag er hun ikke der lenger.
Mamma, når vasket du her sist?
Jeg vet ikke. Virker som evigheter. Hvordan det?
Fordi jeg…
Jeg tror jeg så en mus!
-Er det en mus på soverommet mitt? -Ja.
Hvor ble den av?
Jeg så den. Den løp inn i hjørnet.
Hvordan kan Vinnie ha 500 katter, og vi får mus likevel?
Har dere ikke vasket? Huset må være skittent.
-Jeg skal hente en kost og jage den. -Nei. Jeg kom på noe.
Søsteren min, din tante Lavinia, hun hatet fugler…
-Ja, det nevnte du. -…men hun elsket mus.
Hun hadde dem som kjæledyr.
Hun ga dem ost og ga dem navn etter eventyrkarakterer.
-Rapunsel, Rumleskaft og Snøhvit. -Så søtt.
Iblant gjorde hun pek fordi hun visste at jeg var redd for mus.
-En gang la hun en i sengen min. -Slemt.
Forstår du ikke? Jeg tror den musa er tante Lavinias spøkelse.
Å, herregud. Jeg tror du har rett.
Jeg ville gjenkjent min søsters spøkelse overalt. Den musa har hennes vibber.
Jeg har henne.
Tante Vinnie, er det deg?
-Ikke gjør henne noe. -Det skal jeg ikke.
Tante Vinnie er her med oss. Hun er her for å høre på det du har å fortelle.
Sett i gang.
Søster?
Kjære Vinnie, er det virkelig deg?
Snakk til henne. Slipp det ut.
Jeg er lei for at jeg dro hjemmefra så ung.
Jeg er lei for at vi ikke fikk bli gamle sammen.
Jeg er lei for at å ha ektemenn og barn skilte oss.
Fortsett. Dette hjelper.
Du var den beste vennen jeg hadde.
Og jeg vil savne deg hver dag resten av livet.
Og nå skal jeg la deg gå.
Der løper hun.
Det var det jeg ville si i begravelsen hennes, men jeg fikk ikke sjansen.
Hun hørte deg si det nå.
Hjertet mitt har fortsatt et hull.
Men nå bor det en liten mus i hullet.
Det er så vakkert, mamma. Jeg tror jeg skal ta det med i et dikt.
Vil du? Det ville gledet meg veldig.
Greit. På tide å kle på seg og feie hver centimeter av huset.
Mine damer og herrer, Mrs. Dickinson er tilbake!
Austin. Du er her. Jeg har hentet teen.
Er det noen her?
Ja. George Gould. Han vil møte deg.
George? Hvorfor bruker du det fine teserviset for George?
Hei, kompis.
Jeg kom for å si adjø.
George.
En uniform.
Jeg hentet den hos skredderen nå. Sitter som støpt.
Så du… Du skal dra for å kjempe?
Ja, det skal jeg. Jeg fikk innkallingen for et par dager siden.
Jeg blir med i Massachusetts 21. Det er samme regiment som Frazars.
Måtte han hvile i fred.
Kompis,
jeg kan ikke tro dette.
Unionen trenger alle mennene de kan få.
Alle menn i Amherst blir innkalt. Det kommer kort hver dag.
-Rart at du ikke har fått ditt. -Ja. Mitt kommer nok snart.
Når som helst.
George Gould, du er veldig modig.
Jeg gjør bare min plikt.
Jeg er blitt innkalt til å kjempe, og jeg skal kjempe.
For jeg tror på et bedre land, akkurat som John Brown,
og som Frazar.
Det er noe jeg må fortelle.
-Til dere begge. -Austin. Hva er det?
Jeg har gjort noe som jeg tviler på at noen av dere kan tilgi meg for.
Hva kan være så ille?
Jeg betalte noen for å kjempe i mitt sted.
Innkallingen kom, og noen dager senere
dro jeg til en bar, drakk meg full,
og betalte den irske bartenderen for å dra i mitt sted. Jeg…
Senere den dagen fikk vi vite at Frazar var blitt drept.
Jeg bare…
-Jeg klarte ikke å dra fra ham. -Dra fra hvem?
Babyen. Sønnen vår.
Jeg vil være en god far. Jeg vil ikke være en sånn far som den jeg hadde.
Jeg vil ikke være en sånn mann.
Jeg vil være annerledes. Og jeg vil at sønnen vår skal være annerledes.
Og hvis jeg forlater ham og aldri kommer tilbake,
hvem skal lære ham opp?
Hvordan kan jeg sørge for
at de fremtidige Dickinson-ene er annerledes enn i fortiden?
Nå vil det være en død ire i en eng et sted,
og jeg vil være her.
En forræder.
Og feiging.
Austin.
Jeg forstår.
Du trenger ikke å si det, George.
Men jeg mener det.
Du har gjort det du har gjort.
Og det kan ikke gjøres ugjort, men det betyr ikke at alt er tapt.
Du kan fortsatt gjøre opp for det.
Det er arbeid å gjøre overalt i samfunnet.
Du trenger ikke å dra ut i krig for å være en mann.
Du kan finne måter å gjøre landet bedre på ved å bli værende her, hjemme…
…mens du tar deg av familien din.
Vi satte alle kluter til.
Ja, det gjorde vi.
Enkelte vil at det skal skje.
-Andre ønsker det ville skjedd. -Ja.
-Og noen får det til å skje. -Det stemmer!
-Vi fikk det til å skje. -Ja!
Vi fikk en negativ situasjon til en positiv situasjon.
-Vi spiller for å vinne! -Ja!
Storhet er en utviklingsprosess.
-Jeg tror jeg kan fly. -Michael.
Jeg tror også at du kan fly, Michael Jordan.
Jeg også.
Jeg så nettopp at det skjedde.
Vi fløy over de sørstatsgutta.
De så ikke engang at vi kom. De hørte bare lyden av vingene våre.
-Det er vakkert, Henry. -Vi var som fugler.
Ja, for faen. Vi beveget oss sammen. Vi fløy sammen.
Battlefield Boys for alltid!
-Battlefield Boys. -Hører dere meg?
-En fuglesverm. -En hva?
En fuglesverm.
Det er når en fugleflokk flyr synkront.
Stær er det klassiske eksempelet, men gjess kan også gjøre det.
-Henry, ta deg en drink. -Der er dere!
Vi har ikke skole lenger.
Alle sammen! Der er dere!
-Det var episk. -Hva i helvete?
-Se der. -Alt i orden?
Ja, jeg bare…
Det har vært et følelsesladet døgn.
Da jeg skjønte hva dere hadde gjort, var jeg redd dere var døde.
Nei. Vi er ikke døde. De er døde.
Beklager, sir,
men vi bestemte oss for å skape vår egen framtid.
Det kan jeg se. Og for en seier dere har vunnet.
Det er utrolig.
Men dere forårsaket stor ståhei i basen.
-Saxton bare kjefter på meg. -Vi mente ikke å gi deg problemer.
Dere minnet meg på hvor mye jeg savner å være en bråkmaker.
Jeg vil reformere, ikke tilpasse.
For å være ærlig føler jeg at jeg var litt på villspor.
Og derfor skal jeg ta et sabbatsår.
Et "sababa"?
Et sabbatsår?
Ja, jeg har mye å tenke på, mye å reflektere over.
Og jeg skal ta meg fri for å gjøre det.
Mens jeg er borte, skal du ha ledelsen. Jeg utnevner deg til sersjant.
Unnskyld.
-Meg? Ledelsen? -Ja, du.
Du har vist hva du kan. Synes dere ikke det?
-Hei! -Hvem kunne vært bedre?
-Ja. -Henry.
Henry, Henry, Henry, Henry, Henry, Henry!
Gjør det, alfabet-mann!
-Hei! -Det er avgjort.
Og hvor drar du?
Hjem, Boston. Men først til Amherst.
Amherst?
Ja. Det er noen der jeg bare må møte.
En poet, hvis ord har gitt meg så mye trøst og klarhet disse bitre månedene.
Hun heter Emily Dickinson. Du ser ut som du har sett et spøkelse.
Jeg kjenner Emily Dickinson.
-Hva? -Jeg jobbet for familien hennes.
Vent. Sier du at jeg har vært sammen med en som kjenner henne?
En som faktisk har vært nær henne?
Dette geniet som… fanget følelser jeg ikke engang visste at jeg hadde?
Setningene hennes hjemsøker meg.
Hør her.
Mitt liv sto som et ladd gevær,
i hjørner til en dag
eieren kom inn, gjenkjente meg.
Og tok meg med bort.
-Så bra. -En hvit jente skrev det?
Hun får sagt det.
Du må fortelle, Henry.
Hvordan er hun?
Du burde finne det ut selv.
Du har helt rett. Enda større grunn til at jeg skal dra straks.
Vent, Higginson.
Ja?
Hvis du skal til Amherst,
er det noe du må gjøre for meg.
Se på det.
Vakkert.
Jøss.
Jeg skal si dere at nå som jeg har lært å fly…
Ja? Fortell.
Så skal jeg aldri gå.
Emily.
Jeg kom for å treffe deg.
Kom inn.
Du har gjester.
Austin inviterte noen for å si adjø.
Adjø til hvem?
George. Han skal ut i krigen.
Ikke George også.
Jeg vil si adjø til ham, da, men jeg vil ha tid alene med deg i kveld.
Greit.
Er det noe spesielt du vil snakke om, eller…
Det er det, men det kan ikke sies med ord.
Emily. Gjestene.
Vi to.
Ok? I kveld.
"Kom, la oss ha enda en festlig kveld.
Inviter alle mine triste kapteiner.
Fyll våre begre igjen.
La oss håne midnattsklokken."
Det er fra Shakespeare-klubben.
La oss feste, min platoniske venn.
Se på meg.
Helen!
Kom inn, kjære.
Middagen er varm.
Hva i all verden?
Betty.
God kveld.
Mr. Dickinson, hva har skjedd med deg?
Du ser rent lurvete ut.
Alt er i orden. Jeg…
Jeg ble kastet ut av en vogn halvveis til Boston.
Så jeg bestemte meg for å gå hjem.
Jakken din er fillete.
Du må være skrubbsulten.
Vil du… vil du ha en skål med suppe?
-Nei. Det er altfor snilt av deg. -Det er kjøttbollesuppe. Veldig god.
Kjøttbollesuppe?
Vil du ikke komme inn?
Det er mer enn nok mat. Jeg skal reparere jakken.
Du kan ikke gå hjem til Mrs. Dickinson sånn.
Hei, mamma. Jeg lekte alv i skogen.
-Hun har litt av en fantasi. -Det er som min Emily.
Mr. Dickinson skal spise suppe med oss.
-Nei, jeg kan… -Ti stille.
Jeg kan ikke la en mann gå sulten.
Han kan sitte på pappas stol.
Hun savner faren sin.
Ja. Han savner sikkert deg.
Å være far er en av de største gavene i verden.
Så, ja.
Jeg har arbeidet med et nytt stykke om sorg.
Vi har alle opplevd så mye sorg.
Vi har mistet våre kjære. Og vi har mistet mer enn det.
Vi har mistet en gammel verden. Vi har mistet hvordan det var før.
-Så hva er det nye stykket? -Ja, det høres fantastisk ut.
Det er stedsbetinget.
Jeg gjør det i fjøset med en døende sau.
Ikke gamle Bessie?
Jo.
-Nei. -Jeg sitter overfor gamle Bessie…
…og stirrer inn i øynene hennes og tenker på døden.
Jeg ser for meg at sauen dør sakte,
kroppen råtner sakte,
øynene spretter ut av øyehulene
akkurat som Josephs øyne må ha sprettet ut,
det ene etter det andre.
Plopp! Plopp.
Jeg mediterer over realiteten at vi alle en dag vil bli til støv.
Det kalles Sheep No More.
Det er dedisert til minnet om alle mine døde ekskjærester.
-Skulle ønske jeg kunne bli og se det. -Det er uten publikum.
Jeg liker sauer.
Disse krigsårene har virkelig forandret oss.
Iblant føler jeg at vi har arvet en annen verden enn den foreldrene våre kjente.
-Kanskje det er bra. -Verden er full av problemer, men…
Jeg tror vi kan finne måter å gjøre den bedre på, selv om det er bare litt.
Jeg vil tro på det, George.
Og jeg vet ikke hva min måte er ennå, men jeg skal finne den.
Og når du kommer hjem,
skal du bli stolt over det jeg har gjort.
Vel, jeg håper at jeg kommer tilbake.
Hvordan håpet bygger sitt hus,
er ikke med bjelker
eller taksperrer i byggverket.
Men bare tårn.
Se på lyspunktene.
Nå som du er innrullert, får du en gratis utgave av Drumbeat,
unionshærens avis, som mannen min og jeg gir ut
med hjelp av selveste Abraham Lincoln.
Presidenten.
Her. Jeg har tilfeldigvis en til overs her.
Og Emily har et dikt i denne.
Et dikt?
Ops. Jeg mener at en anonym har det.
Jeg forstår ikke.
Jeg ga dem et av diktene dine, Emily.
Gjorde du det?
Jeg sa at det måtte være anonymt. Jeg visste at du ville det.
Men arbeidene dine er så mektige.
Og jeg følte at landet trengte det.
Kan du tilgi meg?
Du må lese det for oss.
Det ville vært fint.
-Ja. Et dikt av Emily. -Hun vil ikke gjøre det.
-Hun leser aldri høyt. -Gjør det. Bare denne ene gangen.
Vil du det, Em?
Det ville vært den beste avskjedsgaven å ha stemmen din i hodet når jeg er…
…der ute.
Jeg skal gjøre det. Jeg skal gjøre det for dere alle.
Men mest av alt for Sue.
Dette er tiden da fugler kommer tilbake.
Noen få,
en fugl eller to.
For å se seg tilbake.
Dette er tiden
da himmelen får tilbake
junis villedning.
Et mistak i blått og gull.
Bedrag som ikke narrer bien.
Din troverdighet
overtaler meg nesten.
Til mengdene av frø bærer vitne
og farer mykt gjennom luften,
forbi et fryktsomt blad.
Å, sakrament over sommerdager,
å, siste nattverd i tåken.
La et barn ta del…
…i dine hellige symboler,
ditt velsignede brød
og din udødelige vin.
Takk for at du offentliggjorde diktet.
Takk for at du skrev det.
Du vet at dette…
…akkurat dette…
…det er bedre enn noe dikt.
Alle brevene jeg kan skrive,
er ikke så ærlige som dette.
Stavelser av fløyel,
setninger av plysj,
rubinrøde dybder, uberørte.
Skjul deg, leppe.
Lek at det var en kolibri
som drakk av meg.
Tekst: Evy Hvidsten