Masačusetso teisės draugija labai laukia tavo kalbos.
Jie net tris kartus tikslinosi, ar tikrai atvažiuosi.
Atleisk, daug mąstau apie šeimos reikalus.
Ar tai nesusiję su tuo, jog niekas iš tavo šeimos
nebuvo jaunojo Sternso minėjime?
Deja, susiję. Mano sūnus elgiasi bjauriai,
žmona nesikelia iš lovos, dabar dar ir Emilė ant manęs pyksta.
Emilė. Ji visada buvo sunkus vaikas.
Neklusnus vaikas.
Galbūt.
Šią paslaptį ketinau pasakyti Bostone.
Bet gera žinia tau dabar tikrai nepamaišytų.
Kokia?
Edvardai Dikinsonai,
tu ne šiaip sakysi kalbą Teisės draugijoje šįvakar.
Tave sveikins
Masačusetso respublikonų partijos lyderiai,
kurie ketina tau pasiūlyti vicegubernatoriaus postą.
Vicegubernatoriaus?
- Kokia garbė. - Išties.
Aš alpstu iš džiaugsmo galėdamas grąžinti tave į politiką
ir matyti, kaip tu atsisveikini su savo siaurakakčio nuobodylos dienelėmis.
Edvardai, tik pagalvok. Tu būsi respublikonas.
Pagaliau stosi į teisingą istorijos pusę.
Bijau, negalėsiu priimti pasiūlymo.
Edvardai, esi sutvertas šiam postui.
Tu esi Amhersto stulpas.
Mūsų miestelis karščiausiai palaiko aboliciją visoje valstijoje.
Tu žinomas savo nuosaikiu bei tradiciniu požiūriu į įstatymą.
Aš gal ir turiu tinkamus bruožus, bet aš neturiu noro.
Turiu dabar būti Amherste su savo šeima, o ne Bostone su respublikonais.
Maldauju tavęs pamąstyti apie tai...
Mano sprendimas - galutinis.
- Vajė. - Sustok!
- Kas čia dabar? - Gali lipti sau lauk.
Čia? Mes - pusiaukelėje į Bostoną.
O kaip Teisės draugijos susitikimas?
- Edvardai, tu nuolat mane nuvili. - O Dieve.
Esi pasenęs, susmirdęs, praeities purve įstrigęs vigas.
Tu nesuvoki, kad mūsų šalies gyvenimas eina į priekį.
Todėl, deja, teks eiti be tavęs.
Lipk lauk. Tučtuojau!
- Edvardai Dikinsonai, tu esi bailys. - Ką?
Ir ištižėlis.
Ir pelė!
- Kaip? - Važiuojam!
Konki.
Taip.
Gal aš ir pelė.
Bet man reikia grįžt pas savo pelių šeimyną.
Sielvartas - Pelė
Jis kentė vakar ir prieš šimtmečius?
Įdomu, apie ką ji nori pakalbėti.
Nenutuokiu, bet spėju, tai - skubu.
Gavau dėžę su torto gabalu ir laiškeliu:
„Tai - skubu“.
Taip, aš irgi gavau tokį pat.
Štai ji.
Emile. Norėjau su mumis pasimatyti?
Broli, sese.
Taip, kviečiau jus. Dėkoju, kad suskubote.
Kodėl ji taip šneka?
Iškviečiau jus, nes mes turim aptarti itin skubų reikalą,
kuris yra mums, kaip palikuonims, itin svarbus.
Vadinkite tai palikuonių viršūnių susitikimu, jei norite.
- Noriu. - Nieko nesuprantu.
Viljamai Ostinai Dikinsonai, nepaisant tavo pastangų
įtvirtinti solidų atstumą nuo likusios šeimos,
tau faktiškai nepavyko įgyvendinti šio sumanymo nei oficialiai, nei teisiškai,
todėl šeimos sudėtis liko nepakitusi.
- Taigi, manding... - Manding?
Manding, tu - vis dar mūsų brolis. Ir vienturtis mūsų tėvo sūnus.
Ką tai reiškia?
Emile, gal gali pasakyti tai taip, jog tai nebūtų panašu
į mūsų teismą už kažkokį labai nuobodų nusikaltimą?
Gerai. Tėtis paprašė manęs tapti jo testamento vykdytoja.
Pasirodo, Ostinui jis palieka viską, įskaitant ir mus.
Kaip tai įskaitant ir mus?
Tėčiui mirus, Ostinas taps mūsų globėju.
Jam atiteks namas, visas turtas ir mes.
Ta prasme, taip. Taip jau yra.
Jei neturi vyro, ir miršta tavo tėvas,
tu pereini savo broliui.
Toks jau tas patriarchatas.
Aš neketinu sėdėti
ir žiūrėti, kaip brolis perima mano gyvenimo kontrolę.
Nenoriu aš kontroliuoti tavo gyvenimo.
Aš nenoriu nė priklausyt šiai šeimai.
Tėtis sugadino mums visiems gyvenimus.
Man pakanka mano paties traumų.
Taip, dėl to.
Ostinai, pastaraisiais mėnesiais tu, sakykime,
visaip bandei atkreipti mūsų dėmesį į tai, kaip mūsų tėvas mus nuvylė.
Aš galiu pripažinti, kad buvai teisus.
Dėl ko?
Mūsų tėvas siaubingai mus nuvylė.
- Taip. - Jis nuolat elgiasi būtent taip,
kaip reikalauja šiuolaikinės socialinės normos,
ir galima drąsiai teigti, jog jis - niekšas.
Džiaugiuosi, jog tu tai supratai.
Taip.
Tu buvai teisus. Aš klydau. Man derėjo rinktis tave, o ne jį.
Gerai. Ačiū.
O dabar dar ir tai.
Tu sėsi jo sostan.
O mes abi būsim bejėgės.
- Tavo pavaldinės. - Aš tikrai taip į jus nežiūriu.
Todėl mums reikalingas šis pokalbis.
- Prašau tavęs duoti mums pažadą. - Kokį?
Kad tu neleisi, jog istorija pasikartotų.
Apie ką tu?
Praeitis yra praeitis. Ji praėjo.
Mes nebegalime jos pakeisti.
Tačiau jei priimsime šią praeitį,
tuomet galbūt mes galim pakeist ateitį.
Ostinai, pažadėk mums,
kad jokiu būdu netapsi tokiu kaip tėvas.
Kad nepaisant visų tų visuomenės normų,
kol mes gyvensim kartu, tu elgsiesi su mumis pagarbiai
ir suteiksi mums laisvę, kurios mes esam vertos?
Sesės,
pasikliaukite manimi.
Puiku.
Su viena sąlyga.
Kokia?
Vinė turi atsikratyti katėmis.
- Sutinku. Nekenčiu tų kačių. - Ne!
- Nesu kačių mėgėja. - Aš - irgi.
Katės liks, mielieji.
Vine, per savaitę pienui ir grietinėlei išleidžiame 36 dolerius. To jau per daug.
Klausimas: koks tavo požiūris į lapes?
- Ką? - Nieko. Tai spręsti ne tau.
Mes - nepriklausomos moterys, o tu ką tik pažadėjai tai pripažinti.
Smulkmenas aptarsime vėliau. Ar sukirsim rankom?
Ir aš noriu.
Myliu tave, broli.
Aš myliu jus abi.
Išties keistas jausmas nors trumpam pamiršti sielvartą.
Štai taip, Dikinsonas po Dikinsono, ir pasaulis taps geresnis.
Mama, pabudome ir kelkimės.
Išaušo nauja diena. Nuostabu.
Metas ir tau keltis.
Palik mane ramybėje.
Ne. Atėjau paguosti tavęs ir pakelti tau ūpą,
nori tu to ar ne.
Nestumdyk manęs.
Mama, tave reikia truputį stumtelėti.
Jau kelias savaites nesikeli iš lovos.
Aš neleisiu tau gulėti ir skęsti liūdesio liūne.
Plius, namai apdulkėjo.
Tau reikia imtis šluotos. Tu esi šluotų valdovė.
Meilikavimas nepadės.
Mane slegia per didelis sielvartas, kad gyvenčiau.
Mano širdyje - kiaurymė, kurios niekas niekada neužpildys.
Gal galim apie tai pakalbėti?
Noriu kalbėti tik su savo seserim Lavinja. O jos nebėra.
Net po mirties, žmonių dvasia gali mus aplankyti.
Sakau tau, per tetos Lavinjos laidotuves aš mačiau jos dvasią
paukštelio forma.
Liaukis. Negali būti. Ji nemėgo paukščių.
- Tikrai? Nežinojau. - Niekas nepažinojo mano sesers kaip aš.
Niekas jos nemylėjo kaip aš. Man jos taip trūksta.
Papasakok, ko tau trūksta.
Visko.
Žinai, ką šiandien prisiminiau?
Kaip ji švelniai paimdavo man už rankos, kai tik būdavome šalia.
Ji tai darydavo dar nuo tada, kai buvome mažos. Automatiškai.
Lyg mums lemta buvo būti sujungtoms.
Tęsk. Ką dar?
Jos balsą, juokelius, kuriuos pasakodavome viena kitai,
kaip ji visad mane prajuokindavo.
Mes visada kalbėjomės viena kalba. Mes abi - vienodos natūros.
Ji buvo mano dalimi ir žmogumi, kuriuo aš norėjau tapti.
Spėju, taip jau būna, kai turi seserį.
Taip. Ir aš džiaugiuosi, kad turiu sesę.
Jums su Lavinja taip pasisekė, kad gyvenate vienuose namuose.
Gaila, kad aš to nepatyriau,
nes iš savo namų išėjau dar labai jauna.
Kartais aš taip jums pavydžiu.
Mama, aš nežinojau.
Tavo santykiai su seserimi buvo išties labai brangūs.
Būk dėkinga už kiekvieną praleistą kartu akimirką,
nes ateis diena, kai jos neliks.
Mama, kada paskutinį sykį valei šį kambarį?
Nežinau. Labai seniai. O kas?
Nes aš...
Aš ką tik mačiau pelę!
- Pelę? Mano miegamajame - pelė? - Taip.
Kur? Kur nubėgo?
Ką tik mačiau. Ji - ten. Nubėgo į kampą.
Vinė turi 500 kačių, o mūsų namuose - pelės?
Ar jūs, merginos, nevalėte namų? Jie, turbūt, purvu apėję.
Atsinešiu šluotą ir nuvysiu ją.
- Ne. Man ką tik šovė mintis. - Kokia?
Mano sesuo, tavo teta Lavinja, nemėgo paukščių...
- Taip, sakei. - ...bet ji mėgo pelytes.
Jai jos buvo it naminiai gyvūnėliai.
Ji šerdavo jas sūriu ir duodavo joms pasakų personažių vardus.
- Auksaplaukė, Nykštukas, Snieguolė. - Smagu.
Kartais ji krėsdavo man pokštus, nes žinojo, kad bijau pelių.
- Sykį pelę ji man įkišo į lovą. - Žiauroka.
Emile, negi nesupranti?
Šita pelė, tikiu, yra tetos Lavinjos dvasia.
O Dieve.
Mama, tu teisi.
Aš pažinčiau savo sesers vaiduoklį.
Toji pelė - tokios pat energetikos.
Sučiupau.
Teta Lavinja, ar čia tu?
- Nesužeisk jos. - Nesužeisiu.
Mama, čia - teta Vinė.
Pasakyk jai tai, ką nori, kad ji išgirstų.
Nagi.
Sese?
Mieloji Vine, ar čia tu?
Kalbėk su ja, mama. Išsakyk viską.
Atleisk man, kad taip anksti palikau namus.
Atleisk, kad mes negalėjome suaugti ir pasenti kartu.
Atleisk, kad santuokos ir vaikai mus išskyrė.
Kalbėk. Mama, jaučiu, tai - į naudą.
Tu man visad buvai geriausia draugė.
Ilgėsiuosi tavęs kiekvieną mielą dieną visą gyvenimą.
O dabar paleisiu tave.
Nubėga.
Tai norėjau pasakyti per laidotuves,
bet nespėjau.
Ji išgirdo tai dabar.
Mano širdyje vis dar žiojėja kiaurymė.
Bet joje dabar apsigyveno pelytė.
Mama, tai - labai gražu.
Sukursiu apie tai eilėraštį.
Tikrai? Būčiau labai laiminga.
Taip. Metas apsirengti ir iššluoti kiekvieną šių namų kampą.
Ponios ir ponai, ponia Dikinson grįžo!
Ostinai. Puiku. Atėjai. Ką tik užplikiau arbatą.
Ar turim svečių?
Taip. Džordžą Gouldą. Jis atėjo pas tave.
Džordžas? Nuo kada geriausią servizą traukiam Džordžui?
Sveikas, bičiuli.
Atėjau atsisveikinti.
Džordžai.
Uniforma.
Ką tik iš siuvėjos.
Kaip nulieta.
Vadinasi, tu...
Išvyksti kariauti?
Taip.
Prieš kelias dienas gavau šaukimą.
Mane paskyrė į 21-ąjį Masačusetso pulką.
Kuriame kovėsi ir Freizaras.
Tesiilsi jis ramybėje.
Bičiuli,
negaliu patikėti.
Sąjungai reikia vyrų.
Kviečia visus Amhersto vyrus. Šaukimus neša kasdieną.
Keista, kad tu dar negavai.
Taip. Neabejoju, greit gausiu.
Šiomis dienomis.
Džordžai Gouldai, esi labai drąsus.
Tiesiog atlieku pareigą.
Mane pašaukė kariauti, ir aš kariausiu.
Nes tikiu šviesia mūsų šalies ateitimi,
kaip ir Džonas Braunas,
kaip ir Freizaras.
Privalau jums kai ką pasakyti.
- Jums abiem. - Ostinai. Ką gi?
Aš padariau kai ką, už ką jūs man niekad neatleisite.
Kas gali būti taip blogai?
Aš sumokėjau kitam žmogui, kad vietoj manęs eitų kariauti.
Gavau šaukimą ir po kelių dienų
nuėjau į barą ir prisigėriau,
o tada sumokėjau airiui barmenui, kad nueitų vietoj manęs.
Tai nutiko tą pačią dieną, kai sužinojau apie Freizaro mirtį.
Aš tiesiog...
Negalėjau jo palikti.
Palikti ko?
Vaiko. Mūsų sūnaus.
Aš noriu būti geras tėvas.
Aš nenoriu būti kaip mano tėvas.
Nenoriu būt toks kaip jis.
Noriu būti kitoks.
Noriu, kad ir mūsų sūnus būtų kitoks.
O jei išeisiu ir paliksiu jį, ir negrįšiu,
kaip aš to jį išmokysiu?
Kaip padarysiu taip,
kad Dikinsonų ateitis būtų kitokia nei praeitis?
Taigi, kažkur karo lauke gulės negyvas airis,
o aš būsiu čia.
Išdavikas.
Ir bailys.
Ostinai.
Aš suprantu.
Neprivalai to sakyti, Džordžai.
Bet aš rimtai.
Kas padaryta, padaryta.
Ir atgal įvykių neatsuksi, bet tai nereiškia, kad viskas prarasta.
Tu gali ištaisyti klaidą.
Naudingas gali būti kitose visuomenės srityse.
Tau nebūtina eiti kariauti, kad būtum vyras.
Gali surast būdų, kaip nešti naudą mūsų šaliai likdamas čia,
namie,
kol rūpiniesi savo šeima.
Nušlavėme juos nuo žemės paviršiaus.
Taip, tiesa.
Kai kurie nori pergalės.
- Kiti trokšta pergalės. - Taip.
- O kiti ima ir nugali. - Tikra tiesa!
- Mes nugalėjom. - Taip!
Neigiamą situaciją pavertėme teigiama.
- Mes nugalėjom! - Taip!
Didybė - evoliucijos procesas.
- Aš tikiu, kad moku skrist. - Pirmyn, Maiklai Jordanai.
Aš irgi tikiu, kad tu moki skraidyti, Maiklai Jordanai.
Aš - irgi.
Aš mačiau, kaip tai nutiko.
Mes tiesiog skridom virš tų pietiečių.
Jie mūsų nė nematė. Tik išgirdo mūsų sparnų plazdenimą.
- Henri, labai gražiai pasakyta. - Mes - kaip paukščiai.
Taip, po velnių, žmogau. Mes visi skridom kaip vienas.
Kovos lauko broliai amžiams! Girdit?
- Kovos lauko broliai. - Girdit?
- Murmuracija. - Murmu... kas?
Murmuracija.
Reiškinys, kai paukščiai būryje juda sinchroniškai.
Varnėnai - klasikinis pavyzdys, bet tai daro ir žąsys.
- Henri, išgerk. - Štai kur jūs!
Mes - ne pamokoje.
Visi! Štai kur jūs!
- Eina šikt! Nieko sau. - Kas čia dabar?
- Pažiūrėkit, kas čia. - Ar viskas gerai, pulkininke?
Taip, aš tik...
Pastarosios 24 valandos buvo labai emocingos.
Vos tik supratęs, ką padarėte, išsigandau, jog visi galit žūti.
Ne, mes nežuvom. Jie žuvo.
Atleiskite, pone,
mes nusprendėme tiesiog eiti kurti sau ateities.
Suprantu. Ir kokią puikią pergalę pasiekėt.
Tai - nepakartojama.
Nors bazėje kilo nemenkas triukšmas.
Sakstonas nežino, ką daryt, todėl šaukia ant manęs.
Mes nenorėjome užtraukti jums bėdų.
Liaukis. Jūs man priminėt, kad ir pats buvau ne iš kelmo spirtas.
Aš - reformistas, ne konformistas.
Jei atvirai, jaučiuosi truputį pasimetęs,
todėl išeisiu šabatui.
Šaba-kuo?
Šabatui?
Taip, turiu pamąstyti, kai ką apgalvoti.
Todėl išvyksiu trumpam.
O kol manęs nebus,
vadas būsi tu.
Nusprendžiau skirti tave seržantu.
Atsiprašau.
- Mane? Vadovauti? - Taip.
Tu aiškiai parodei, ką sugebi. Pritariate, vyručiai?
Ar kas gali būt geresnis?
- Taip. - Henri.
Henri, Henri!
Pirmyn, Abėcėle!
Sutarta.
O kur jūs vyksite?
Namo, į Bostoną. Bet pirma užsuksiu į Amherstą.
Amherstą?
Taip. Noriu ten su kai kuo susipažinti.
Su poete, kurios eilės suteikė man
tiek paguodos ir aiškumo šiais sunkiais mėnesiais.
Emile Dikinson.
Henri, kas? Atrodai lyg būtum pamatęs vaiduoklį.
Aš pažįstu Emilę Dikinson.
- Ką? - Aš dirbau jos šeimos ūkyje.
Pala. Nori pasakyti, kad visą šį laiką
šalia manęs buvo ją pažinojęs žmogus?
Kažkas, kas tikrai yra ją matęs?
Tą genialią poetę, atskleidusią emocijas, kurių savyje nebuvau apčiuopęs.
Jos eilės vis dar skamba mano galvoje.
Paklausykite.
Gyvenimą it šautuvą
Užtaisiusi laikiau.
Pažino šeimininkas jį,
Susigrąžino sau.
- Geras, neblogai. - Tai parašė baltaodė mergina?
Gerai varo.
Henri, privalai man papasakoti.
Kokia ji?
Žinai, verčiau pats su ja susipažink.
- Tu teisus. - Taip.
Todėl ir noriu kuo greičiau išvykti.
Higinsonai, palauk.
Taip?
Jei vyksti į Amherstą,
paprašysiu tavęs vienos paslaugos.
Tu tik pažiūrėk.
Nuostabu.
Žinote, ką supratau, kai išmokau skraidyti?
Taip? Ką? Pasakyk.
Daugiau aš nebevaikščiosiu.
Emile.
Atėjau pas tave.
Užeik.
Turi svečių.
Ostinas pakvietė kelis draugus atsisveikinimo vakarėliui.
Atsisveikinimui su kuo?
Su Džordžu. Jis išeina į karą.
Tik ne Džordžas.
Atsisveikinsiu su juo,
bet noriu šįvakar su tavim pabūti.
Gerai.
Ar nori pakalbėti apie kažką konkretaus, ar...
Taip,
bet žodžiais to pasakyti negaliu.
Emile, svečiai.
Tik mes dviese.
Gerai? Šįvakar.
Nagi, pašėlkime šįvakar.
„Pašaukite mane, liūdnieji kapitonai.
Pripilkite taures.
Pamėgdžiokime vidurnakčio varpus“.
Tai iš Šekspyro klubo.
Pašėlkime, mano platoniškasis drauge.
Žiūrėk į mane.
Helen!
Ateik, dukrele.
Pietūs garuoja.
Kas čia dabar?
Bete.
Labas vakaras.
Pone Dikinsonai, kas jums atsitiko?
Atrodote lyg požemio gyventojas.
Man viskas gerai. Gerai.
Mane išmetė iš karietos pusiaukelėje į Bostoną.
Tad nusprendžiau grįžt namo pėsčiomis, bet man viskas gerai.
Jūsų švarkas visas suplyšęs.
Jūs, tikriausiai, mirštate iš alkio.
Gal norėtumėte sriubos?
O, ne. Tu labai maloni.
Sriuba su mėsos kukuliais. Labai soti.
Sriuba su mėsos kukuliais?
Užeikite į vidų.
Pas mus daug maisto. O aš jums susiųsiu švarką.
Negalite grįžt pas ponią Dikinson taip atrodantis.
Labas, mama. Miške žaidžiau fėjas.
- Jos - itin laki vaizduotė. - Kaip ir manosios Emilės.
Ponas Dikinsonas pavalgys kartu su mumis sriubos.
- Ne, aš... - Patylėkite.
Neišleisiu alkano vyro.
Jis galės sėdėti ant tėčio kėdės.
Ji pasiilgo savo tėčio.
Taip. Neabejoju, jis irgi ilgisi tavęs.
Būti tėvu - viena gražiausių gyvenimo dovanų.
Taigi, taip.
Ruošiau naują performansą apie sielvartą.
Mes prikaupėm labai daug sielvarto, suprantate?
Praradome artimuosius. Praradome dar daugiau.
Praradome seną pasaulį.
Praradome seną gyvenimą.
Tai koks gi tas performansas?
Skamba įdomiai.
Jis - pririštas prie vietos.
Aš jį atlieku tvarte su mirštančia avimi.
Tik ne su Senute Bese?
Su ja.
- Ne. - Atsisėdu priešais Senutę Besę...
...ir žiūriu jai tiesiai į akis galvodama apie mirtį.
Įsivaizduoju, kaip avis iš lėto miršta.
Jos kūnas pūva,
akys iššoka iš akiduobių
kaip ir Džozefo akys, matyt, iššoko,
po vieną.
Pliumpt! Pliumpt.
Aš medituoju į tai, jog vieną dieną mes visi tapsime dulkėmis.
Jo pavadinimas „Nebelieka avies“.
Jis skirtas visų mano žuvusių vaikinų atminimui.
Norėčiau likti gyvas ir pamatyti tai.
Žiūrovų nėra.
Man patinka avys.
Dveji karo metai mus pakeitė, tiesa?
Kartais man atrodo, kad mūsų paveldėtas pasaulis -
visiškai kitoks nei tėvų.
Gal tai - gerai.
Pasaulis - sugedęs, bet...
Manau, mes galim rasti būdų jį pagerinti,
nors šiek tiek.
Labai noriu tuo tikėti, Džordžai.
Nežinau, koks bus tas mano būdas, bet aš jį rasiu.
Kai grįši namo, aš...
Tu didžiuosiesi tuo, ką būsiu nuveikęs.
Tuomet tikiuosi, kad grįšiu.
Viltis Namus sau stato
Ne iš palangių -
Ir ne iš rąstų - Jos prieglobstis -
Bokšteliai vien -
Yra ir pliusų, Džordžai.
Dabar, kai tapai kareiviu, nemokamai gausi „Drumbeat“ kopiją,
Sąjungos kariuomenės naujienlaiškį, kurį leidžiame mes su vyru,
o mums padeda pats Abrahamas Linkolnas.
Prezidentas.
Štai. Kaip tik po ranka turiu vieną egzempliorių.
Čia išspausdintas ir Emilės eilėraštis.
Eilėraštis?
Ups, tiksliau, jis - anonimo.
Aš nesuprantu.
Emile, aš daviau jiems vieną tavo eilėraščių.
Tu?
Su sąlyga, kad autorius būtų anonimas. Žinau, kad taip norėtum tu.
Tavo poezija - tokia galinga.
Pamaniau, kad šaliai dabar to labai reikia.
Ar atleisi man?
Paskaityk mums.
Būtų labai smagu.
- Taip. Emilė skaito savo eiles. - Ji neskaitys.
- Niekada neskaito. - Emile, prašau. Tik šįkart.
Paskaitysi, Em?
Man tai būtų didžiausia atsisveikinimo dovana -
tavo balsas skambės mano mintyse, kai aš...
būsiu ten.
Gerai.
Paskaitysiu jums visiems.
Bet daugiausia - Siu.
Tomis dienom sugrįžo Paukščiai -
nedaug jų -
Vienas kitas -
Žvilgsniu aprėpt paskutiniu.
Tomis dienom
birželio dangūs puošės
Sena - sena mėlynuma -
Ir auksine klaida.
O, apgaule bičių neprisiviliosi.
O tikimybės riba
Kone įtikina mane.
Sėklos kupinos vilties -
kad sapnas baigsis, o tada
Lapelis išsiverš į orą.
O, sakramente vasaros dienų
O, paskutine komunija miglų
priimki vaiką -
Šventuose ženkluose dalyvauti
Pašventintą duonelę laužti
Ir amžinybės ragaut vyną!
Ačiū, kad išspausdinai mano eilėraštį.
Ačiū, kad sukūrei jį.
Žinai, tai...
Visa tai, čia...
yra geriau už bet kokias eiles.
Visos mano parašytos raidės
Nėra tokios puikios -
Kaip šie skiemenys Aksomo -
Pliušo sakiniai,
Rubino lūpų bedugnėj,
Pasislėpęs,
Žaismingas Kolibris -
Ėmė ir manęs - atsigėrė -
Išvertė Egidija Namavičė (S. Paliulytės vertimo fragmentai)